ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6275/22 Справа № 205/4807/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2022 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М., 
               за участю секретаря – Лопакової А.Д. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

07 червня 2021 року ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення, треті особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про вселення. В обґрунтування позовних вимог по такій справі позивач посилається на те, що 02.08.2002 року було зареєстровано шлюб між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 . Від цих шлюбних стосунків народилася дитина: донька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час шлюбу з ОСОБА_6 , останньому його найближчі родичі подарували квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач зазначає, що вона з донькою залишилася проживати в спірній квартирі, але між нею та її колишнім чоловіком склалися неприязні стосунки у зв`язку з тим, що у колишнього чоловіка ОСОБА_6 з`явилася інша жінка, яка почала проживати разом з ними у спірній квартирі. Далі позивач зазначає, що після чергової сварки, 14.03.2021 року ОСОБА_6 відібрав у неї ключі від спірної квартири та вигнав її з донькою з дому зі словами, що вони заважають йому жити та незадовго до цього випадку попросив у нашої доньки її паспорт та не повернув. Таким чином, 24.03.2021 року позивач змушена була звернутися до ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області з відповідною заявою про злочин в порядку ст. 214 КПК України. Із письмової відповіді ВП № 3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 05.04.2021 року за № 439/Щ-15 та від 14.04.2021 року за № 43.з/105740 позивач зазначає, що їй стало відомо, що її колишній чоловік, з метою уникнення цивільно – правової відповідальності за отримані та неповернуті ним грошові кредитні кошти, вирішив подарувати належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , своїй рідній сестрі ОСОБА_3 (далі – Відповідач), та приписати спільну доньку сторін ОСОБА_2 за місцем реєстрації відповідача: АДРЕСА_3 . Отже, на сьогоднішній день позивач вказує, що вона та її донька не мають постійного місця проживання, змушені тимчасово проживати разом з донькою у свої друзів, спричиняючи їм незручності, у зв`язку з чим виникла необхідність звернення до суду з даним позовом про вселення її, ОСОБА_1 , та її неповнолітньої доньки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до квартири АДРЕСА_4 (том 1 а.с.а.с.2-8,50-56,184-192).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про вселення - відмовлено (том 1 а.с. 224-229).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (том 1 а.с.239-245).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з ОСОБА_6 знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 02 серпня 2002 року по 29 жовтня 2020 року. Від цих шлюбних стосунків народилася дитина: донька – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № НОМЕР_1 від 16.08.2005 року.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29.10.2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було розірвано.
ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується Договором дарування, посвідченого 02.02.1996 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори за реєстром № 3-4100, зареєстрованого в БТІ за № ХХХУП-8 від 31.01.1996 року.
У квартирі АДРЕСА_4 , зареєстровані відповідач по справі – ОСОБА_3 , уповноважений власник, її донька – ОСОБА_4 , її донька – ОСОБА_5 , її онука – ОСОБА_7 ,а також її племінниця – ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою № 10147 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку осіб від 15.09.2021 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є не доведеними та не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції. 
Розглядаючи позовні вимоги про вселення у житлове приміщення, право власності на яке зареєстроване за відповідачем, суд зазначає, що Конституцією України одночасно передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
Одночасно із цим, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07).
Також вирішуючи спір про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювалося угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Вказана правова позиція викладена в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із наступними змінами та доповненнями) внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 15 від 25 травня 1998 року.

Матеріалами справи встановлено, що власником квартири є ОСОБА_3 , відповідач по справі.
Сторонами не спростована та обставина, що ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні не зареєстрована, не є членом сім`ї відповідача, фактично у такому спірному приміщенні ніколи з дитиною ОСОБА_2 не проживала, будь-якого спільного господарства із відповідачем по справі не вели.
Будь-які достатні, належні та допустимі докази щодо того, що позивач разом із дитиною використовували таке приміщення як місце свого проживання, вели спільне господарство із відповідачем матеріали справи не містять, як і не містять згоди відповідача їх на вселення до такої квартири.
Тобто вказане житлове приміщення для позивачів по справі не є житлом, в розумінні ст. 8 Конвенції.
Відповідач ОСОБА_3 , як власник, своєї згоди на проживання вказаних осіб у квартирі АДРЕСА_4 не надавала.
Як на єдину підставу виникнення права користування такою квартирою АДРЕСА_4 позивач посилається на обставину реєстрації дитини за вказаною адресою.
Судом 1 інстанції вірно зазначено, що із вказаного приводу Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Суд 1 інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги про вселення не підлягають задоволенню, оскільки за відсутності доведених обставин наявної згоди відповідача на вселення позивача, ведення спільного господарства сторонами, використання такої спірної квартири як постійного місця проживання стороною позивача, суд вимушений констатувати, що сама по собі реєстрація ОСОБА_2 за такою адресою не дає підстав стверджувати про виникнення права користування таким житловим приміщенням у сторони позивача, задоволення позову лише з вказаної підстави призведе до непропорційного втручання у право власності відповідача на вказану квартиру, та становитиме надмірний тягар для такого учасника справи.

Виходячи з встановлених конкретних обставин справи, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону. 

Колегія суддів вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення – не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2  - залишити без задоволення. 

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2022 року - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: