Справа № 455/1416/18                                                Головуючий у 1 інстанції: Пошивак Ю.П. 
Провадження № 22-ц/811/1681/22                                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       28 липня 2022 року                                                        м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Фартушком Назаром Богдановичем, на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

в жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь:
- три проценти річних у розмірі 200 046 грн 73 коп. (нараховані за період з 01 травня 2010 року по 21 жовтня 2019 року);
- інфляційні втрати у розмірі 119 032 грн 48 коп. (нараховані за період з 01 травня 2010 року по 21 жовтня 2019 року); та
- проценти від суми позики у розмірі 88 479 грн 89 коп. (нараховані за період з 01 травня 2010 року по 21 жовтня 2019 року); а також
- зобов`язати орган, що здійснює примусове виконання рішення Старосамбірського районного суду Львівської області у справі № 455/1416/18 здійснювати нарахування трьох процентів річних, інфляційних втрат та процентів від неповернутої позики з 22 жовтня 2019 року до моменту виконання ОСОБА_2 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2013 року у справі № 442/1772/13-ц в частині стягнення на користь ОСОБА_1 70 733 грн 01 коп. заборгованості за договором позики.
Позов мотивовано тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2013 року стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 70 733 грн 01 коп. заборгованості за договором позики, 4 800 грн 00 коп. витрат на правову допомогу та 818 грн 99 коп. судового збору.
Після набрання рішення суду законної сили, ОСОБА_2 погасив заборгованість, станом на момент звернення до суду, у розмірі 1 594 грн 35 коп., які стягнуто з нього органом ДВС.
З огляду на порушення, допущені ОСОБА_2 , просив позов задовольнити.
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценті річних в сумі 6 228 грн 10 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Судом вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду мотивоване тим, що з огляду на предмет позики, яким виступала іноземна валюта, у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання за таким договором, стягнення підлягають лише відсотки річних, за період, який передує даті звернення до суду з вказаним позовом, тривалістю три роки, оскільки відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. Інші, заявлені до стягнення позивачем суми не підлягають стягненню, оскільки позика надана в іноземній валюті, що виключає можливість нарахування інфляційних втрат, та процентів за договором позики на рівні облікової ставки НБУ. Приписи частини десятої статті 265 ЦПК України не можуть бути застосовані судом у даній справі, адже предметом позову не є стягнення основного зобов`язання, а є стягнення нарахувань на таке зобов`язання, що виключає можливість застосування судом цієї норм процесуального закону.
В липні 2022 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, підписану адвокатом Фартушком Назаром Богдановичем, на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року, в якій міститься прохання рішення суду першої інстанції скасувати, і ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, а саме стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8 424 грн 79 коп. процентів річних, 32 659 грн 89 коп. інфляційних втрат, 46 737 грн 83 коп. процентів від суми позики, в решті позову – відмовити.
Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що позивачем оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів, в межах трирічного строку позовної давності.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що хоча первинне грошове зобов`язання (позика) і було в іноземній валюті, однак валюта зобов`язання змінена рішенням суду про стягнення заборгованості за договором позики на національну валюту – гривну, що робить можливим нарахування на суму невиконаного зобов`язання інфляційних втрат та стягнення процентів від суми позики. Також зазначає, що з огляду на допущені судом першої інстанції строки розгляду справи, а також поданням позивачем заяви про уточнення позову, нарахування слід обраховувати з 23 жовтня 2015 року по 21 жовтня 2019 року. Посилається також на неврахування місцевим судом під час ухвалення оскаржуваного рішення висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 910/11249/17 та від 03 лютого 2020 року у справі №341/923/17.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що заочним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 70 733 грн 01 коп. заборгованості за договором позики, 4800 грн 00 коп. витрат на правову допомогу та 818 грн 99 коп. судового збору, а всього: стягнуто 76 352 грн 00 коп.
На виконанні у Мостиському РВ ДВС Західного МУ МЮ (м. Львів) знаходиться виконавчий лист № 442/1772/13-ц/, виданий 14 червня 2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 76 352 грн 00 коп. Частково стягнуто з пенсії боржника 9 821 грн 88 коп., сума заборгованості за виконавчим листом становить 66 530 грн 12 коп.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частин третя статті 12 ЦПК України).
Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають певні особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) суд касаційної інстанції вказав про те, що у разі отримання позики в іноземній валюті без обумовленого в договорі розміру й порядку сплати процентів за користування коштами положення частини першої статті 1048 ЦК України не можуть бути застосовані. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19) зроблено такий висновок: «оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає».
Суд першої інстанції, визначаючи період за який підлягають нарахуванню та стягненню відсотки річних, нараховані за період з 01 травня 2010 року (строк повернення позики) по 21 жовтня 2019 року (подання заяви про уточнення позовних вимог), врахувавши заяву відповідача про застосування строків позовної давності, дійшов правильного висновку про стягнення відсотків річних за три роки, що передували зверненню до суду з цим позовом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19).
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що такий період слід обраховувати до дати уточнення позовних вимог, такі суперечать згаданому висновку ВП ВС, та ґрунтуються на власному його тлумачення позивачем, з чим не погоджується колегія суддів.
При цьому, колегія суддів звертає увагу позивача, що нараховані ним відсотки річних та інфляційні втрати за період з дати звернення до суду з вказаним позовом до дати подання заяви про уточнення позовних вимог, можуть бути стягнуті в окремому провадженні, ініційованому позивачем.
Встановивши, що основне зобов`язання виражено в іноземній валюті, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимоги про стягнення інфляційних втрат та процентів від суми позики. При цьому, судове рішення, яким стягнуто невиконане грошове зобов`язання визначене в іноземній валюті, в національній валюті, не змінює валюту основного зобов`язання.
Щодо неврахування судом першої інстанції висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №910/11249/17 та від 03 лютого 2020 року у справі № 341/923/17, то правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях, не є подібними, відповідно, відсутні правові підстави вважати про неврахування висновків касаційного суду, викладених у постановах за результатом перегляду вказаних справах.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 369, 374, 375, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Фартушком Назаром Богдановичем, залишити без задоволення. 
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 03 червня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Головуючий                                                        С.М. Копняк 

Судді:                                                                С.М. Бойко 

       А.В. Ніткевич