ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року 
м. Київ

cправа №  910/2933/13 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Вронська Г.О. - головуюча, Бакуліна С.В., Баранець О.М.
за участю секретаря судового засідання Шпорт В.В., 

представників учасників справи: 
від позивача: Землянська Ю.О., Біллерис Ю.О.,
від відповідача-1: Арабаджийський Є.Г.,
від відповідача-2: Арабаджийський Є.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Приватного підприємства "Ратмир-Соло"

на рішення Господарського суду міста Києва
у складі судді Мудрий С.М.
від 28.07.2014

та постанову Північного апеляційного господарського суду 
у складі колегії суддів: Мальченко А.О., Агрикова О.В., Чорногуз М.Г.
від 31.08.2021

за позовом Публічного акціонерного товариства "МТБ Банк"
до 1. Приватного підприємства "Ратмир-Соло", 2. Приватного підприємства "Раном"
про звернення стягнення на предмет іпотеки (1531307,00 доларів США, що еквівалентно 12200277 грн 12 коп.),

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У лютому 2013 року Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк»), яке в подальшому змінило найменування на Публічне акціонерне товариство «МТБ БАНК» (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Ратмир-Соло» (далі - Відповідач-1, Скаржник) та Приватного підприємства «Раном» (далі - Відповідач-2) про звернення стягнення на предмет іпотеки (стягнення 1 531 307,00 доларів США, що еквівалентно 12   200   277,12   грн).
2. В обґрунтування позовних вимог Позивач посилається на неналежне виконання Відповідачем-1 та Відповідачем-2 зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати всіх платежів за кредитним договором №76/К від 27.09.2005 (далі - Кредитний Договір), з метою забезпечення виконання яких між Позивачем та Відповідачем -1 укладено іпотечний договір від 27.09.2005, за реєстровим №649, а між Позивачем та Відповідачем-2  - іпотечний договір, за реєстровим № 652.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.07.2014  у справі №910/2933/13 позов задоволено повністю.
4. Ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання Відповідачем-1 своїх обов`язків зі своєчасного повернення отриманих від Позивача кредитних коштів, правомірності нарахування відсотків за користування кредитом та пені, а також правомірності вимоги щодо звернення стягнення на передане Відповідачем-1 та Відповідачем-2 в іпотеку майно в рахунок погашення заборгованості за Кредитним Договором на підставі іпотечних договорів від 27.09.2005 за реєстровим № 649 та від 28.09.2005 за реєстровим № 652, шляхом проведення реалізації майна на прилюдних торгах.
5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 у справі №910/2933/13 рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 змінено, викладено його резолютивну частину в наступній редакції: 
«Позов задовольнити частково. 
Звернути стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 27.09.2005, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. за реєстровим № 649; іпотечним договором від 28.09.2005, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В. за реєстровим № 652, а саме: - комплекс будівель загальною площею 2542,20 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича (Червоногвардійська), буд. 13а, що складається з: прохідної (літ. Д) пл.-25,10 кв.м, адміністративної будівлі, виробничого корпусу, підвалу (літ. Б) пл.-2082,40 кв.м, матеріального складу (літ. Г) пл.-434,70 кв.м; - будівлю прирізного цеху загальною площею 1532,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деревообробна, 12, блок 1. 
За рахунок звернення стягнення на предмети іпотеки задовольнити грошові вимоги Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» за кредитним договором № 76/К від 27.09.2005, які складаються з: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 893 100 (вісімсот дев`яносто три тисячі сто) дол. США 00 центів, що за курсом НБУ станом на 27.09.2010 (долар США/7,909400 грн) становить 7  063  885 (сім мільйонів шістдесят три тисячі вісімсот вісімдесят п`ять) грн 14 коп, - заборгованості за відсотками в розмірі 45 681 (сорок п`ять тисяч шістсот вісімдесят один) дол. США 53 центи, що за курсом НБУ станом на 27.09.2010 (долар США/7,909400 грн) становить 361 313 (триста шістдесят одну тисячу триста тринадцять) грн 49 коп, - пені за несплату основного боргу (тіла кредиту) в розмірі 95 059 (дев`яносто п`ять тисяч п`ятдесят дев`ять) доларів США 63 центи, що за курсом НБУ становить 748 234 (сімсот сорок вісім тисяч двісті тридцять чотири) грн 87 коп, - пені за несплату відсотків за користування кредитом в розмірі 13 894 (тринадцять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) дол. США 15 центів, що за курсом НБУ становить 106 770 (сто шість тисяч сімсот сімдесят) грн 92 коп.
Встановити спосіб реалізації предмету іпотеки - комплекс будівель загальною площею 2542,20 кв.м, який знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Гната Хоткевича (Червоногвардійська), буд. 13а, що складається з: прохідної (літ. Д) пл.-25,10 кв.м, адміністративної будівлі, виробничого корпусу, підвалу (літ. Б) пл.-2082,40 кв.м, матеріального складу (літ. Г) пл.-434,70 кв.м, шляхом його продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною в розмірі  9  423  935,00 грн.
Встановити спосіб реалізації предмету іпотеки - будівлі прирізного цеху загальною площею 1532,30 кв.м, яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деревообробна, 12 блок 1, шляхом її продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною в розмірі 3   375  657,00 грн.
Стягнути з Приватного підприємства «Ратмир-Соло» на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» 21 847 (двадцять одну тисячу вісімсот сорок сім) грн 03 коп судового збору.  
Стягнути з Приватного підприємства «Раном» на користь Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» 21 847 грн 03 коп судового збору.»
6. Рішення суду апеляційної інстанцій мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність стягнення з Відповідачів заборгованості за відсотками після спливу строку кредитування, а також неправильним розрахунком суми пені, що підлягала стягненню. У зв`язку з чим апеляційний суд змінив судове рішення першої інстанції та одночасно апеляційний суд зазначив про правильність висновку суду першої інстанції щодо задоволення позову в іншій частині.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та аргументи учасників справи
7. Відповідач-1 звернувся з касаційною скаргою, в якій просив Суд рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 року скасувати та передати справу на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
8. Підставами касаційного оскарження судового рішення Скаржник визначив відповідно до частини другої статті 287 ГПК України: 
- пункт 1: суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 1048, 1050 ЦК України та не урахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12; суди неправильно застосували статтю 256, частину першу статті 261, частини третю та четверту статті 267, статтю 1050 ЦК України, не застосували статті 257, 266 ЦК України та не врахували постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, від 05.07.2017 у справі №6-3116цс16;
- пункт 2: суди неправильно застосували статтю 1049 ЦК України до спірних правовідносин, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16.01.2019 у справі №373/2054/16, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц, від яких необхідно відступити;
- пункт 3: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 34, 63, 65 ГПК України (редакція станом на 18 лютого 2013 року); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 4-2, 4-3, 77 ГПК України (редакція станом на 28 липня 2014 року); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 31, 34, 42, 43 ГПК України, статті 3 Закону України "Про судову експертизу", частини другої статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" (редакція станом на день ухвалення рішення суду); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 12, частин першої та третьої статті 33, частини четвертої статті 3, статті 5, абзац 2 статті 17 Закону України "Про іпотеку" (редакція станом на день укладення договору іпотеки); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 34, 36 ГПК України, пункту 6 статті 232 ГК України (редакція станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції); відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування статей 37, 102 ГПК України; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частин першої та третьої статті 1049 ЦК України у подібних правовідносинах; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" (редакція станом на 31 серпня 2021 року); 
- пункт 4: пункти 5,8 частини першої статті 310, пункти 1,3,4 частини третьої статті 310 ГПК України.
9. Позивач подав до Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення.
10.  Відповідач-1 та Позивач подали до Суду додаткові письмові пояснення. 
Стислий виклад обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій 
11. 27 вересня 2005 року між Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (далі - Банк) та Приватним підприємством «Свічколап трейдінг» (з 18.05.2009 р. - Приватне підприємство «Ратмир-Соло», код ЄДРПОУ 32420973)  (далі - Позичальник) укладено кредитний договір №76/К (далі - Кредитний договір).
12. Згідно з статутом Публічного акціонерного товариства «Марфін Банк» (нова редакція) затвердженого рішенням позачергових загальних зборів акціонерів протокол (№39 від 20.09.2001р.) назву та тип Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк» змінено на Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк». Публічне акціонерне товариство «Марфін Банк» виступає правонаступником по всіх правах та зобов`язаннях  Відкритого акціонерного товариства «Морський транспортний банк».
13. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальнику на поповнення обігових коштів, фінансування витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень кредит, придбання нерухомого майна у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості 1  500  000,00 (один мільйон п`ятсот тисяч доларів США, 00 центів) з 27 вересня 2005р. і погашення до 27 вересня 2010 включно, із сплатою 14,5% (чотирнадцять цілих п`ять десятих) річних за фактичний період користування кредитними коштами (із розрахунку 360 календарних днів у році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а Позичальник зобов`язується на умовах, в розмірі та в строки встановлені в цьому договорі, повернути Банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а також сплатити пеню та штрафи, які передбачені умовами цього договору. Кредит видається з можливістю конвертації у національну валюту України.
14. За цим договором Позичальник має право багаторазово отримувати кошти за кредитом і погашати заборгованість таким чином, щоб фактичний залишок заборгованості за кредитом не перевищував, встановленого п.1.1 даного договору, ліміту (п.1.2 Кредитного договору).
15. Згідно з п.1.4 Кредитного договору протягом періоду, зазначеного в п. 1.1 цього договору, Позичальник має право отримувати  транші в наступному порядку:
- в межах розміру кредитної лінії, встановленого у п. 1.1 та з урахуванням графіку зменшення ліміту кредитної лінії відповідно до п. 3.2.3 цього договору сума залишку заборгованості по кредиту не повинна перевищувати 900  000,00 дол. США - виключно за умови виконання п.3.2.12, 4.1 цього договору;
- в межах розміру кредитної лінії, встановленого у п. 1.1 та з урахуванням графіку зменшення ліміту кредитної лінії відповідно до п. 3.2.3 цього договору сума залишку заборгованості по кредиту не повинна перевищувати 1  500  000,00 дол. США - виключно за умови оформлення права власності на земельні ділянки за адресою: м. Київ, вул. Чорвоногвардійська, 17а та м. Київ, вул. Деревообробна, 12 на яких розташована нерухомість яка надається у іпотеку банку відповідно до п.3.2.12, 4.1. цього договору.
16. Відповідно до п.1.5 Кредитного договору термін повернення кредиту 27 вересня 2010р. Зазначений термін може бути змінений згідно п.п. 3.3.2, 3.4.1 даного договору.
17. Згідно з п.3.2.2 Кредитного договору Позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.5.1, 5.2 цього договору.
18. Пунктом 5.1 Кредитного договору передбачено, що за користування кредитом у період з дати виникнення заборгованості на позичкових рахунках до дати погашення кредиту згідно п.п. 1.3., 1.6, 3.2.3 даного договору, Позичальник сплачує відсотки в розмірі, відповідно із п.1.1 цього договору.
19. Відсотки нараховуються за фактичний період користування коштами за кредитом на фактичну суму заборгованості за кредитом, і сплачуються Позичальником щомісяця у відповідних валютах заборгованості за кредитом на рахунки, вказані у п. 3.1.1 цього договору банку з 26 числа, але не пізніше останнього робочого дня місяця, а у разі дострокового повного погашення заборгованості - в день фактичного погашення кредиту. Після закінчення терміну кредитування, передбаченого в п.1.1 цього договору, відсотки, нараховані за період прострочення до фактичного погашення кредиту, Позичальник сплачує щомісяця з 26 числа по останній день поточного місяця і в день фактичного повного погашення кредиту. При несплаті відсотків у зазначений термін, вони вважаються простроченими.
20. Відповідно до п.5.5 Кредитного договору при непогашенні кредиту в термін, установлений п.п. 1.4., 3.2.3, 3.3.2 даного договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою.
21. Згідно з п.3.3.2 Кредитного договору при настанні будь-якої з наступних подій, зокрема, порушенні Позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених умовами договору, Банк, за своїм розсудом, має право: змінити умови договору - вимагати від Позичальника дострокового повернення кредиту, сплати відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за договором у повному обсязі шляхом направлення повідомлення.
22. 27 вересня 2005 року між Приватним підприємством «Свічколап трейдінг» (з 18.05.2009 р. - Приватне підприємство «Ратмир-Соло», код ЄДРПОУ 32420973) (Іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В., реєстровий №649 (далі - Іпотечний договір №649).
23. Згідно з п.1.2 Іпотечного договору №649 за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця, що випливають з Кредитного договору, згідно з яким Іпотекодержатель зобов`язується надати Іпотекодавцю кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості                                1 500 000,00 дол. США (один мільйон п`ятсот тисяч доларів США, 00 центів) з                 27 вересня 2005 р. і терміном погашення до 27 вересня 2010 р. включно на поповнення обігових коштів, витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна, зі сплатою 14,5% (чотирнадцять цілих п`ять десятих відсотка) річних за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів у році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а Іпотекодавець зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в Кредитному договорі, повернути Іпотекодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені, передбачені умовами Кредитного договору.
24. Пунктом 1.6 Іпотечного договору №649 передбачено, що в забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю Іпотекодавця, а саме: комплекс будівель загальною площею 2542,20 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Червоногвардійська, буд. 13а (надалі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу комплексу будівель, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком З.З. 21 червня 2005р. за реєстровим № 4378, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за номером 666933 від           21 червня 2005 р. Право власності зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 05 серпня 2005 року в реєстровій книзі 23з-203 під реєстровим номером 1116-з.
25. Комплекс будівель та споруд складається з: прохідна (літ. Д) пл.-25,10 кв. м., адміністративна будівля, виробничий корпус, підвал (літ. Б) пл.-2082,40 кв., матеріальний склад (літ. Г) пл.-434,70 кв. м. Загальна площа предмету іпотеки складає - 2542,20 кв. м.
26. 28 вересня 2005 року між Приватним підприємством «Свічколап» (Приватне підприємство «Раном») (Іпотекодавець) та Відкритим акціонерним товариством «Морський транспортний банк» (Іпотекодержатель) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кара В.В., реєстровий №652 (далі - Іпотечний договір №652).
27. Згідно з п.1.2 Іпотечного договору №652 за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань Іпотекодавця, що випливають з Кредитного договору, згідно з яким Іпотекодержатель зобов`язується надати Іпотекодавцю кредит у вигляді кредитної лінії з лімітом заборгованості                 1 500 000,00 дол. США (один мільйон п`ятсот тисяч доларів США, 00 центів) з 27 вересня 2005 р. і терміном погашення до 27 вересня 2010 р. включно на поповнення обігових коштів, витрат на ремонт виробничих і офісних приміщень, придбання нерухомого майна, зі сплатою 14,5% (чотирнадцять цілих п`ять десятих відсотка) річних за фактичний період користування кредитом (із розрахунку 360 календарних днів у році) від фактичної суми заборгованості за кредитом, а Іпотекодавець зобов`язується в розмірі, на умовах та в строки, визначені в Кредитному договорі, повернути Іпотекодержателю кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити штрафи та пені передбачені умовами Кредитного договору.
28. Пунктом 1.6 Іпотечного договору №652 передбачено, що в забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, що є власністю Іпотекодавця, а саме: будівлю прирізного цеху загальною площею 1532,30 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Деревообробна, 12 блок1 (надалі - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарбузовим В.Г. 03.12.2004 р., зареєстрований в реєстрі за № Г-9818., зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за номером 325728 згідно Витягу з Державного реєстру правочинів за №413713 від 03.12.2004 р., наданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Гарбузовим В.Г.
29. Право власності на предмет іпотеки зареєстроване в Київському міському бюро технічної інвентиризації та реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна в реєстровій книзі №103П-21 під реєстровим номером 6598-П 18.01.2005 року.
30. Згідно з Довідкою характеристикою від 26.08.2005 р. №1079065, виданою Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, предмет іпотеки в цілому складається з будівлі прирізного цеху (літ А) загальною площею 1532,3 кв. м.
31. На виконання зобов`язань за Кредитним договором Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 900 000 дол. США, що підтверджується розпорядженням на відображення операції в іноземній валюті №23 від 28.09.2005 р.
32. Відповідач-1 частково виконував свої зобов`язання за Кредитним договором протягом 2005-2008 років та сплачував нараховані Банком відсотки відповідно до умов Кредитного договору у валюті кредиту - долар США.
33. 16 грудня 2008 року Позивач направив Відповідачу-1 вимогу вих.№2160/04 та Відповідачу-2 вимогу вих. №2162/04, в якій вимагав сплатити прострочену заборгованість по Кредитному договору.
34. Судом апеляційної інстанції встановлено, що станом на визначену п. 1.3. Кредитного договору дату повернення кредиту - 27.09.2010, з урахуванням курсу НБУ на вказану дату - долар США/7,909400 грн, заборгованість Відповідача-1 перед Позивачем за тілом кредиту становила 893 100 дол. США 00 центів              (7 063 885,14 грн),   за відсотками - 45 681 дол. США 53 центи (361 313,49 грн).
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ
35. Цивільний кодекс України 
Стаття 15. Право на захист цивільних прав та інтересів
1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Стаття 204. Презумпція правомірності правочину
1. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Стаття 256. Поняття позовної давності
1. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Стаття 257. Загальна позовна давність
1. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Стаття 261. Початок перебігу позовної давності
1. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
5. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Стаття 267. Наслідки спливу позовної давності
3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Стаття 525. Недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання
1. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 526. Загальні умови виконання зобов`язання
1. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Стаття 549. Поняття неустойки
1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Стаття 572. Поняття застави
1. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
Стаття 575. Окремі види застав
1. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Стаття 612. Прострочення боржника
1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Стаття 1046. Договір позики
1. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Стаття 1049. Обов`язок позичальника повернути позику
1. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 1054. Кредитний договір
1. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
36. Закон України «Про іпотеку» (в редакції станом на час звернення з позовом до суду)
Стаття 12. Правові наслідки порушення обов`язків іпотекодавця 
1. У разі   порушення   іпотекодавцем  обов`язків,  встановлених іпотечним   договором,   іпотекодержатель   має   право   вимагати дострокового  виконання  основного  зобов`язання,  а  в  разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
Стаття 33. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки 
1. У разі  невиконання  або  неналежного   виконання   боржником основного  зобов`язання  іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням  шляхом  звернення  стягнення  на предмет іпотеки.  Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав,  встановлених статтею  12 цього Закону.
3. Звернення стягнення   на   предмет  іпотеки  здійснюється  на підставі рішення суду,  виконавчого напису нотаріуса або згідно  з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Стаття 35. Повідомлення про порушення основного зобов`язання та/або іпотечного договору 
1. У разі   порушення   основного   зобов`язання   та/або   умов іпотечного  договору  іпотекодержатель  надсилає  іпотекодавцю  та боржнику,  якщо він є відмінним від іпотекодавця,  письмову вимогу про  усунення  порушення.  В  цьому документі зазначається стислий зміст  порушених  зобов`язань,  вимога  про  виконання  порушеного зобов`язання  у  не  менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається  без  задоволення,  іпотекодержатель  вправі  прийняти рішення   про   звернення  стягнення  на  предмет  іпотеки  шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Стаття 38. Право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки 
1. Якщо   рішення   суду   або  договір  про  задоволення  вимог іпотекодержателя  (відповідне  застереження в іпотечному договорі) передбачає  право  іпотекодержателя  на  продаж  предмета  іпотеки будь-якій  особі-покупцеві,  іпотекодержатель  зобов`язаний  за 30 днів  до  укладення  договору  купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір 
укласти    цей    договір.   У   разі   невиконання   цієї   умови іпотекодержатель  несе  відповідальність  перед  такими особами за відшкодування  завданих  збитків.  
2. Протягом тридцятиденного   строку   з  дня  отримання  такого повідомлення особа,  яка має  зареєстровані  права  чи  вимоги  на предмет  іпотеки,  вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій   намір   купити   предмет   іпотеки.   З    дня    отримання іпотекодержателем   цього   повідомлення   вказана  особа  набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у  іпотекодержателя. Якщо  таких  повідомлень  надійшло  декілька,  право  на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі,  яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог. 
3. Якщо особа,  яка  висловила  намір  придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення  договору купівлі-продажу  предмета  іпотеки  з   іпотекодержателем протягом 5 днів  після  закінчення  вказаного  вище тридцятиденного строку, вона  втрачає  право  на  придбання  предмета  іпотеки.  Це  право переходить  до  інших  осіб,  які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог. 
4. Якщо особи,  які  мають  зареєстровані  права  чи  вимоги  на предмет   іпотеки,   не   висловили    наміру    його    придбати, іпотекодержатель  вправі  продати  предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд. 
5. Дії  щодо  продажу  предмета  іпотеки  та  укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі   іпотечного  договору,  який  містить  застереження  про задоволення    вимог   іпотекодержателя,   що   передбачає   право іпотекодержателя  на  продаж  предмета  іпотеки,  без необхідності 
отримання    для    цього    будь-якого   окремого   уповноваження іпотекодавця.  
6. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється  за  згодою  між іпотекодавцем  і  іпотекодержателем  або  на підставі оцінки майна суб`єктом  оціночної  діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни   на   цей   вид   майна.   У  разі  невиконання  цієї  умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем  в  останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу  предмета  іпотеки  та звичайною ціною на нього. 
7. Розподіл    коштів   від   продажу   предмета   іпотеки   між іпотекодержателем  та іншими особами, що мають зареєстровані права чи   вимоги   на   предмет  іпотеки,  здійснюється  відповідно  до встановленого  пріоритету  та  розміру  цих  прав  чи вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю. 
9. Іпотекодавець і   боржник,   якщо   він   є   відмінним   від іпотекодавця,  мають право виконати основне зобов`язання  протягом тридцятиденного  строку,  вказаного  в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками,  встановленими статтею 42  цього Закону. 
Стаття 39. Реалізація предмета іпотеки за рішенням суду 
1. У разі задоволення судом позову про  звернення  стягнення  на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: 
загальний розмір  вимог  та всі його складові,  що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; 
опис нерухомого   майна,   за   рахунок   якого    підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; 
заходи щодо  забезпечення  збереження  предмета  іпотеки  або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 
спосіб реалізації    предмета   іпотеки   шляхом   проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу,  встановленої статтею 38 цього Закону; 
пріоритет та  розмір  вимог інших кредиторів,  які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; 
початкова ціна   предмета   іпотеки   для   його    подальшої реалізації.
Стаття 41. Реалізація предмета іпотеки на прилюдних торгах 
1. Реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду  або  за виконавчим написом нотаріуса,  проводиться, якщо  інше  не  передбачено  рішенням  суду,  шляхом  продажу   на прилюдних торгах   у   межах  процедури  виконавчого  провадження, передбаченої Законом   України   "Про    виконавче    провадження", з дотриманням вимог цього Закону.
Стаття 43. Підготовка до проведення прилюдних торгів 
1. Прилюдні торги  проводяться  в  двомісячний   строк   з   дня одержання   організатором   прилюдних   торгів  заявки  державного виконавця на їх проведення. 
2. Початкова   ціна   продажу  предмета  іпотеки  встановлюється рішенням    суду    або    за    згодою   між   іпотекодавцем   та іпотекодержателем,  а  якщо  вони  не досягли згоди, - на підставі оцінки,  проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і 
майнових   прав  та  професійну  оціночну  діяльність,  при  цьому початкова  ціна  продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його  вартості,  визначеної  шляхом  його  оцінки. 
37.  Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України)
Стаття 300. Межі розгляду справи судом касаційної інстанції
1. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. …
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції
38. Суд виходить з того, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судовий розгляд справи базується на принципах рівності та змагальності. 
39. Як зазначалось Судом вище, першою підставою касаційного оскарження Скаржник визначив пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України. В касаційній скарзі Скаржник, зокрема, зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 1048, 1050 ЦК України та не урахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12; суди неправильно застосували статті 256, 257, частину першу статті 261, статтю 266, частини третю та четверту статті 267, статтю 1050 ЦК України без урахування висновків викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, від 05.07.2017 у справі №6-3116цс16.
40. Суд зазначає, що відповідно до правових позицій Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, від 25.04.2018 у справі №925/3/17, від 16.05.2018 у справі №910/24257/16, подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). При цьому зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.
41. Водночас під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19,  пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №696/1693/15-ц).
42. Таким чином, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, що переглядається.
43. Проаналізувавши висновки, що викладені в постановах Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц, від 05.07.2017 у справі №6-3116цс16, на які посилається Скаржник у касаційній скарзі, Суд вважає, що вони стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі, з огляду на таке.
44. У справі №200/11343/14-ц предметом позову є вимоги позивача (банка) до відповідача (фізичної особи) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Велика Палата Верховного Суду, в межах перегляду справи в касаційному порядку, рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувала та направила справу на новий розгляд до суду першої інстанції. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.  Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.
45. Натомість у справі, що розглядається, Відповідач-1 належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлявся про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції. Справа розглядалась Господарським судом міста Києва більше ніж півтора року. Відповідач-1 за час розгляду справи в суді першої інстанції подавав до суду першої інстанції клопотання про зупинення провадження у справі, про призначення експертизи та про відкладення розгляду справи. Отже, Відповідач-1 мав можливість подати до суду першої інстанції і заяву про застосування строків позовної давності, однак цього не зробив та не довів Суду жодних обставин, які б перешкоджали йому подати таку заяву.
46. У справі №6-3116цс16 предметом позову є вимоги позивача (товариства) до відповідача (фізичної особи) про звернення стягнення на предмет іпотеки. Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, в межах перегляду справи в касаційному порядку, скасовано судові рішення першої та апеляційної інстанції, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. У зазначеній постанові судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. При цьому таке право згідно з умовами укладених договорів виникає через тридцять календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги та за умови її невиконання.
47. Проте у справі, що розглядається, Позивач (Банк) не направляв вимог про дострокове повернення кредиту та не змінював строк виконання основного зобов`язання, а направляв лише вимоги про сплату простроченої заборгованості по Кредитному договору.
48. Отже, наведені Скаржником у касаційній скарзі постанови від 17.04.2018 у справі №200/11343/14-ц та від 05.07.2017 у справі №6-3116цс16 прийнято за іншого матеріально-правового або процесуально-правового регулювання спірних правовідносин та іншої фактично-доказової бази (обставин справи та зібраних у ній доказів), ніж у справі, яка розглядається.
49. Посилання Скаржника, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували статті 1048, 1050 ЦК України та не урахували постанову Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, є безпідставними з огляду на те, що апеляційний суд застосував статті 1048, 1050 ЦК України у спірних правовідносинах відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та послався на зазначений висновок в оскаржуваній постанові.
50. Апеляційний суд в своїй постанові зазначив, що в силу приписів статей 1048, 1054 ЦК України, відсутні правові підстави для нарахування та стягнення процентів від суми позики після спливу строку кредитування, у зв`язку з чим і змінив судове рішення першої інстанції, стягнувши проценти від суми позики до спливу строку кредитування.
51. Отже, враховуючи, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові застосував норми права з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, посилання Скаржника щодо неправильного застосування судами статей 1048, 1050 ЦК України без урахування постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 Судом відхиляються.
52. Враховуючи все вищевикладене, доводи Скаржника про наявність передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження  Судом відхиляються, як безпідставні.
53. Також, підставою касаційного оскарження судових рішень Скаржник визначив пункт 2 частини другої статті 287 ГПК України. 
54. У  касаційній скарзі Скаржник просить Суд відступити від висновків викладених у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц,  в яких зазначено, що відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
55. Відступленням від висновку є повна відмова Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизація попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16). 
56. Основним завданням Верховного Суду відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечення сталості та єдності судової практики. Відтак, для відступу від правової позиції, раніше сформованої Верховним Судом, необхідно встановити, що існує об`єктивна необхідність такого відступу саме у конкретній справі.
57. Зважаючи на це, у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. 
58. Окрім того, Суд звертає увагу, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема, 1) зміна законодавства (існують випадки, за яких зміна законодавства не дозволяє суду однозначно дійти висновку, що зміна судової практики можлива без відступу від раніше сформованої правової позиції); 2) ухвалення рішення Конституційним Судом України; 3) нечіткість закону (невідповідності критерію "якість закону"), що призвело до різного тлумаченням судами (палатами, колегіями) норм права; 4) винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; 5) зміни у праворозумінні, зумовлені: розширенням сфери застосування певного принципу права; зміною доктринальних підходів до вирішення складних питань у певних сферах суспільно-управлінських відносин; наявністю загрози національній безпеці; змінами у фінансових можливостях держави.
59. Отже, причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. Водночас, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховного Суду суд повинен мати ґрунтовні підстави: попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 зі справи №823/2042/16).
60. В обґрунтування необхідності у відступленні від висновків викладених у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц Скаржник послався на відсутність доказів передачі Позичальнику в якості позики саме валюти США.
61. Розглядаючи питання про необхідність відступу від правової позиції, викладеної у наведених постановах Верховного Суду у справах №373/2054/16, №723/304/16-ц, та №761/12665/14-ц, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відступу від правових позицій Верховного Суду, оскільки у справі, що розглядається, умовами укладеного сторонами Кредитного договору валютою кредиту, тобто валютою, в якій надається кредит, передбачено саме долар США. При цьому, пунктом 1.1. Кредитного договору передбачено, що кредит видається з можливістю конвертації у національну валюту України. Отже, перерахування Банком кредитних коштів за заявою Позичальника та їх конвертація в іншу валюту не впливає та не змінює зобов`язань останнього щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування  ними у валюті, визначеній умовами Кредитного договору, що повністю відповідає вищевказаним висновкам Верховного Суду у справах №373/2054/16, №723/304/16-ц, та №761/12665/14-ц.   
62. Таким чином, зазначені Скаржником в касаційній скарзі підстави необхідності для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є явно необґрунтованими, а наведена Скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження. 
63. Також, в касаційній скарзі Скаржник посилається на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 34, 63, 65 ГПК України (редакція станом на 18 лютого 2013 року). Скаржник вказує, що в порушення вказаних статей Позивачем до позовної заяви не було додано жодних доказів на підтвердження ринкової вартості предметів іпотеки, доказів того, що розрахунок заборгованості є обґрунтованим, відсутні докази якими Позивач підтверджує факт видачі кредиту у валюті тощо. На думку Скаржника суд першої інстанції повинен був застосувати ст. 63 ГПК України (редакція станом на 18 лютого 2013 року) та повернути позовну заяву без розгляду Позивачу.
64. Проте, відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.02.2018 у справі №910/16036/17 в силу п. 3 ч.1 ст. 63 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017) позовна заява повертається без розгляду, якщо не містить, зокрема, посилань на обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги та на докази, якими підтверджуються вимоги. Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що не додання відповідних доказів, а так само і невідповідність їх встановленим вимогам, не є підставою для повернення поданої позовної заяви без розгляду у відповідності з вказаною нормою. Так, зазначені недоліки можуть бути усунуті шляхом витребування судом відповідних документів та матеріалів, належним чином засвідчених їх копій в порядку підготовки справи до розгляду (ст. 65 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017).
65. З огляду на наявність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 34, 63, 65 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017) та відсутність  порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вищевказані доводи Скаржника відхиляються Судом як безпідставні.
66. Крім того, в касаційній скарзі Скаржник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 4-2, 4-3, 77 ГПК України. Скаржник вказує, що в порушення вказаних норм права суд першої інстанції розглянув справу у відсутності представника Відповідача-1 за наявності його клопотання про відкладення, в якому містилось посилання на поважність причини неявки юриста.
67. У відповідності до постанови Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду  від 13.03.2018 у справі №910/3987/17 судом відхиллено твердження скаржника про порушення судом статті 77 ГПК України, що виявилось у незадоволенні клопотання останнього про відкладення розгляду справи, з огляду на наступне. Відмовляючи у задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити явку у судове засідання повноважного представника, суд обґрунтовано виходив з того, що учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 5 статті 28 ГПК України, а неможливість заміни такого представника і неможливість розгляду справи без участі представника у судовому засіданні підлягають доведенню учасником судового процесу на загальних підставах згідно із статтями 32 - 34 ГПК України. Крім того згідно з вимогами статті 77 ГПК України нез`явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу є підставою для відкладення розгляду справи у межах встановлених процесуальним законом строків, якщо у зв`язку з цим спір не може бути розглянуто у даному судовому засіданні. Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість вирішення спору за наявними у ній матеріалами. Згідно з ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.05.2017 про відкладення розгляду справи, явка сторін у судове засідання, призначене на 06.06.2017, обов`язковою не визнавалась.
68. З огляду на наявність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 4-2, 4-3, 77 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017) та відсутність  порушення судом першої інстанції норм процесуального права, вищевказані доводи Скаржника також відхиляються Судом як безпідставні.
69. В касаційній скарзі Скаржник також зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 31, 34, 42, 43 ГПК України (в редакції чинній до 15.12.2017), статті 3 Закону України "Про судову експертизу", частини другої статті 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні". Скаржник вказує, що всупереч вказаних норм матеріального та процесуального права судами попередніх інстанцій встановлено обставини щодо початкової вартості предмета іпотеки на підставі недопустимих доказів, а саме висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20.06.2014 року.
70. Суд зазначає, що вказані доводи касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, а саме недопустимості доказу - висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20.06.2014 року, зводяться до незгоди Скаржника із судовими рішеннями та аргументи зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана певна оцінка судами попередніх інстанцій.
71. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (ст. 300 ГПК України).
72. Отже, вищевказані доводи Скаржника щодо недопустимості доказу - висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 20.06.2014 року, як підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України є необґрунтованими, а наявність такої виключної підстави для касаційного перегляду судового рішення є недоведеною.
73. Крім того, підставою касаційного оскарження, визначеною пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник визначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 12, частин першої та третьої статті 33, частини четвертої статті 3, статтю 5, абзац 2 статті 17 Закону України "Про іпотеку" (редакція станом на день укладення договору іпотеки). Скаржник зазначає, що всупереч вказаних норм матеріального права судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин не було застосовано частину четверту статті 3, статтю 5, абзац 2 статті 17 Закону України "Про іпотеку" та не зазначено відповідних висновків в контексті припинення строку дії договору іпотеки. 
74. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
75. Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
76. Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). 
77. Проте, як свідчить текст оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій при ухваленні судових рішень взагалі не було застосовано зазначених в касаційній скарзі норм права, а саме: частину четверту статті 3, статтю 5, абзац 2 статті 17 Закону України "Про іпотеку".
78. Ураховуючи встановлені обставини справи, Суд зазначає, що вказані вище доводи касаційної скарги відхиляються Судом, оскільки зазначені норми права не застосовувались судами попередніх інстанцій та не підлягали застосуванню до спірних правовідносин.
79. Також, в касаційній скарзі Скаржник посилається на пункт 3 частини 2 статті 287 ГПК України та зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 34, 36 ГПК України, пункту 6 статті 232 ГК України (редакція станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції). Скаржник вказує, що в порушення зазначених норм права суд встановив обставини, що мають значення для справи на підставі недопустимих доказів, а саме: розрахунку заборгованості, розпорядження на відображення операцій в іноземній валюті та довідки по особовому рахунку.
80. Як зазначалось Судом вище, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази, а лише на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
81. Враховуючи, що вказані доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким вже надана певна оцінка судами попередніх інстанцій, Суд, у відповідності до вимог статті 300 ГПК України, також відхиляє зазначені доводи Скаржника.
82. Наступною підставою касаційного оскарження відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України Скаржник визначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування статей 37, 102 ГПК України та частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку". Скаржник посилається на те, що в порушення зазначених норм права апеляційним судом протиправно відмовлено в клопотанні Відповідача-1 про проведення повторної експертизи для встановлення дійсної вартості предметів іпотеки і зазначає, що вартість предметів іпотеки істотно змінилася, а при проведенні публічних торгів Скаржник позбавлений можливості заявляти клопотання про визначення дійсної вартості такого майна.
83. Проте, визначення початкової ціни предмета іпотеки у резолютивній частині рішення суду не є остаточною, а тому не має вирішального значення, оскільки у відповідності до статтей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилась.
Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №205/578/14-ц та постановах  Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №554/2665/15-ц, від 15.10.2020 у справі №910/11366/17, від 19.10.2020 року у справі №910/11361/17, від 29.04.2021 у справі №600/980/20-а тощо.
84. Суд не вбачає підстав для надання висновку Верховного Суду щодо питання застосування зазначених Скаржником норм права з огляду на наявність вищевказаних  численних висновків Верховного Суду у аналогічних правовідносинах.
85. Наступною підставою касаційного оскарження, відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, Скаржник визначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування частин першої та третьої статті 1049 ЦК України у подібних правовідносинах. На думку Скаржника позику він повинен повернути не у валюті США, а в гривні.
86. Проте, Верховний Суд, зокрема, в постановах від  16.01.2019 у справі №373/2054/16, від 23.10.2019 у справі №723/304/16-ц, від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц  неодноразово висловлював позицію, що відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України, а тому відсутні підстави для надання висновку Верховного Суду у спірних правовідносинах.
87. Отже, враховуючи вищевикладене, доводи Скаржника про наявність передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження є необґрунтованими, а наявність такої виключної підстави для касаційного перегляду судового рішення є недоведеною.
88. Крім того, підставою касаційного оскарження, визначених частиною другою статті 287 ГПК України, Скаржник визначив пункт 4 зазначивши, що апеляційним судом було безпідставно залишено без розгляду подане Відповідачем-1 клопотання про долучення доказів, у зв`язку з чим апеляційним судом не надано належну оцінку поданим доказам. Скаржник зазначає, що апеляційним судом за для наявності підстави у залишенні без розгляду поданих доказів та клопотань винесено ухвалу заднім числом (після 08.02.2021), датовану 27.01.2021 року, якою було обмежено строк подачі доказів і клопотань до 01.02.2021 року. Скаржник посилається, що ухвала апеляційного суду від 27.01.2021 року підшита до справи після заяви Скаржника про ознайомлення від 08.02.2021 року, а тому цей факт, на його думку, свідчить, що  ухвала апеляційного суду від 27.01.2021 року була постановлена заднім числом (після 08.02.2021).
89. Проте вищевказані доводи Скаржника повністю спростовуються матеріалами справи №910/2933/13, в якій ухвала апеляційного суду від 27.01.2021 року підшита до справи до заяви Скаржника про ознайомлення від 08.02.2021 року, а також інформацією з системи  Діловодства спеціалізованого суду, згідно з якою ухвала апеляційного суду від 27.01.2021 року, створена 27.01.2021 року та підписана електронним цифровим підписом трьох суддів 28.01.2021 року.
90. Також безпідставними є доводи Скаржника, що  судами попередніх інстанцій не оцінено всі наявні в справі докази та не встановлено всі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
91. Наявні в матеріалах справи докази, які були оцінені судами згідно зі статтею 86 ГПК України, були достатніми для прийняття законних і обґрунтованих судових рішень у справі відповідно до вимог статті 236 ГПК України.
92. Суд відхиляє всі інші аргументи Скаржника, що викладені у касаційній скарзі, оскільки такі не спростовують висновків суду та не свідчать про наявність підстав для скасування судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, тоді як Суд, в силу частини 2 статті 300 ГПК України наголошує, що переоцінка вже оцінених судами доказів виходить за межі повноважень касаційного суду. 
93. Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій з`ясували істотні обставини із застосуванням передбачених статтею 86 ГПК України критеріїв дослідження доказів щодо оцінки кожного такого доказу окремо і їх сукупності в цілому та забезпечили дотримання стандартів доказування, визначених процесуальним законом. Дотримання вимог статті 86 ГПК України свідчить про прийняття законних і обґрунтованих судових рішень у справі відповідно до вимог статті 236 ГПК України, а незгода Скаржника з рішенням судів за результатом розгляду справи не свідчить про прийняття судових рішень з порушенням норм матеріального та/або процесуального права.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
94. Отже, звертаючись з касаційною скаргою, Скаржник не спростував висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
95. Зважаючи на викладене, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги.
96. Рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції слід залишити  без змін.
Судові витрати
97. Понесені Скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції судові витрати покладаються на Скаржника, оскільки касаційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись статтями    300,    301,    308,    309,    314,    315,    317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ: 

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства "Ратмир-Соло" залишити без задоволення. 
2.  Рішення Господарського суду міста Києва від 28.07.2014 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 31.08.2021 у справі №910/2933/13 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуюча                                                                                                Г. Вронська

Судді                                                                                                          С. Бакуліна

                                                                                                                   О. Баранець