Постанова
Іменем України
 
14 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 330/1170/19-ц
провадження № 61-16360св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне агентство водних ресурсів України,
треті особи: Якимівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Мелітопольська державна адміністрація Запорізької області, Якимівська районна рада Запорізької області, правонаступником якої є Мелітопольська міська рада Запорізької області, Якимівське міжрайонне управління водного господарства,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Маловічко С. В., Подліянової Г. С.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного агентства водних ресурсів України, треті особи: Якимівська районна державна адміністрація, правонаступником якої є Мелітопольська районна державна адміністрація Запорізької області, Якимівська районна рада Запорізької області, правонаступником якої є Мелітопольська міська рада Запорізької області, Якимівське міжрайонне управління водного господарства, про визнання недійсним контракту, визнання трудового договору таким, що укладений безстроково, визнання незаконним                           та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення                   на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.
Позовну заяву мотивовано тим, що наказом Запорізького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства, за згодою Державного комітету України по водному господарству, правонаступником якого Державне агентство водних ресурсів України, від 01 червня 2005 року № 12, його було затверджено на посаді начальника Якимівського управління зрошувальних систем з 01 червня 2005 року безстроково                     (у подальшому - за наказом від 31 жовтня 2005 року № 173 у зв`язку                     із перейменуванням Якимівського управління зрошувальних систем - начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства).
ОСОБА_1 зазначав, що за наказом № 119-ос Держкомітету України по водному господарству, правонаступником якого є Державне агентство водних ресурсів України від 12 травня 2009 року, відповідачем укладено              з ним контракт № 103 терміном на 5 років, зокрема до 08 травня 2014 року.
Відповідно до пункту 5.6 цього контракту за два місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений  на інший строк.
08 травня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду № 1, якою строк дії контракту було продовжено з 09 травня 2014 року до 06 травня 2016 року, про що також відповідачем було видано відповідний наказ від 08 травня 2014 року № 121-ос.
22 квітня 2016 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2, відповідно до якої строк дії контракту продовжено з 07 травня 2016 року до 06 травня 2019 року, що також було відображено у відповідному наказі виконуючого обов`язки голови Державного агентства водних ресурсів України від 22 квітня 2016 року № 74-ос.
Позивач вказував, що 06 травня 2019 року наказом голови Державного агентства водних ресурсів України від 06 травня 2019 року № 120-ос його було звільнено з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства у зв`язку із закінченням строку дії контракту на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України.
ОСОБА_1 вважав, що укладений з ним 12 травня 2009 року контракт № 103 є недійсним з дня його укладення, трудовий договір між ним                                  та відповідачем є безстроковим, а його звільнення з посади є незаконним.
На думку ОСОБА_1 , його заяву про укладення з ним контракту не можна вважати його вільним волевиявленням, оскільки вона була подана ним під тиском, під погрозою звільнення на підставі пункту 6 частини першої                                   статті 36 КЗпП України. Проте, оскільки Якимівське міжнародне управління водного господарства є державною організацією, а не підприємством, тому укладення контракту у цьому випадку з керівником не було обов`язковою умовою, а згідно рішення Конституційного Суду України від 09 липня                 1998 року № 12-рп/98 у справі № 1781/97, умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами                     і колективним договором, вважаються недійсними.
Разом із цим, позивач зазначав, що з 02 травня 2019 року по 15 травня               2019 року він перебував на стаціонарному лікуванні, тому, на його думку, звільнення у період тимчасової непрацездатності (06 травня 2019 року) відбулося з порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України.
Вважав, що оскільки його звільнення є незаконним, на його користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу - з 07 травня 2019 року по день фактичного поновлення його                    на займаній посаді.
Позивач зазначав, що внаслідок незаконного звільнення відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, оскільки змінився уклад життя позивача та його родини, суттєво зменшився рівень достатку, принижено честь та професійну гідність позивача, через тривалі переживання з приводу незаконного звільнення погіршився і стан здоров`я позивача.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: 
визнати недійсним з дня укладення контракт від 12 травня 2009 року № 103, укладений між ним та Держкомітетом України по водному господарству, правонаступником якого є Державне агентство водних ресурсів України;
визнати недійсною з дня укладення додаткову угоду від 08 травня 2014 року № 1 до контракту від 12 травня 2009 року № 103; 
визнати недійсною з дня укладення додаткову угоду від 22 квітня 2016 року № 2 до контракту від 12 травня 2009 року № 103; 
визнати трудовий договір між ним та Державним агентством водних ресурсів України укладеним безстроково; 
скасувати наказ Голови Державного агентства водних ресурсів України             від 06 травня 2019 року № 120-ос про звільнення його з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства; 
поновити його на посаді начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства; 
стягнути з Державного агентства водних ресурсів України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення судового рішення, а також моральну шкоду у сумі 100 000,00 грн;
вирішити питання про розподіл судових витрат.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 19 березня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Скасовано наказ голови Державного агентства водних ресурсів України             від 06 травня 2019 року № 120-ос про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства з 15 листопада 2019 року.
Стягнуто з Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток час вимушеного прогулу в розмірі  212 304,72 грн.
Стягнуто з Державного агентства водних ресурсів України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати                  за один місяць у розмірі 9 230,71 грн піддано негайному виконанню.
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсними контракту               та додаткових угод до нього, оскільки за наданими сторонами доказами укладення контракту та додаткових угод до нього відбулося                                   за волевиявленням сторін, що відповідає вимогам діючого трудового законодавства.
Разом із цим, вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що між сторонами в силу частини другої статті 39-1 КЗпП України тривалі трудові відносини набули безстрокового характеру, оскільки дія контракту неодноразово продовжувались.
На думку суду першої інстанції, звільнення позивача з роботи відбулось                   з порушенням норм трудового законодавства України, зокрема: звільнення позивача не узгоджено з головою районної державної адміністрації (порушення вимог статті 36 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»), звільнено у період тимчасової непрацездатності (порушено частину третю статті 40 КЗпП України), фактично неправильне формулювання підстави звільнення, що є підставою для скасування спірного наказу, поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України               та стягнення моральної шкоди.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу Державного агентства водних ресурсів України задоволено. Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області              від 19 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Змінено дату звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Якимівського міжрайонного управління господарства відповідно до пункту 2                     частини першої статті 36 КЗпП України, з 06 травня 2019 року на 16 травня 2019 року.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що між сторонами в силу частини другої                статті 39-1 КЗпП України тривалі трудові відносини набули безстрокового характеру, оскільки дія контракту неодноразово продовжувалась, зроблені  з порушенням норм матеріального права.
На думку суду апеляційної інстанції, оскільки укладення контракту                         на певний строк, з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України, тому роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку із закінченням строку дії контракту, діяв у межах                     та у відповідності до норм чинного трудового законодавства та умов укладеного між сторонами строкового трудового договору.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі, визнання трудового контракту                        таким, що укладений на невизначений строк, існували підстави для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, отже право позивача на працю не було порушено відповідачем.
При цьому, встановивши, що позивача звільнено під час перебування на лікарняному, суд апеляційної інстанції вважав необхідним змінити дату звільнення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2021 року до Верховного Суду,                 ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції                        та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. 
ОСОБА_1 зазначає, що робота начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства носить постійний характер, тобто                       не є сезонною або тимчасовою, для виконання цієї роботи не було вже раніше прийнятого працівника, який не міг виконувати свої трудові обов`язки протягом певного часу (позивач не заміщав тимчасово відсутнього працівника), в жодній заяві про укладення контракту або про його подовження від 2014 року та від 2016 року позивач не зазначив обставини або причини, що спонукають його найматися на роботу                           за строковим трудовим договором.
Строковий трудовий договір названий контрактом, на думку ОСОБА_1 , правомірно визнано судом першої інстанції укладеним безстроково                          з підстав, визначених частиною другою статті 39-1 КЗпП України.
ОСОБА_1 вважає, що судом апеляційної інстанції не в повній мірі досліджено подані сторонами докази, у зв`язку із цим ухвалено незаконне судове рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 24 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали цивільної справи № 330/1170/19-ц із Якимівського районного суду Запорізької області.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив Державного агентства водних ресурсів України на касаційну скаргу у якому зазначено, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.
У лютому 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом начальника Запорізького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства від 01 червня 2005 року № 12-к                          на підставі згоди Держводгоспу України від 31 травня 2005 року                            № ВС/7-536 ОСОБА_1 з 01 червня 2005 року затверджений на посаді начальника Якимівського управління зрошувальних систем (а. с. 35, т. 1).
У зв`язку з перейменуванням Якимівського управління зрошувальних систем у Якимівське міжрайонне управління водного господарства, наказом від 31 жовтня 2005 року № 173 вирішено начальника Запорізького обласного виробничого управління меліорації і водного господарства, ОСОБА_1 вважати начальником Якимівського міжрайонного управління водного господарства (а. с. 37, т. 1).
03 березня 2009 року ОСОБА_1 було складено письмову заяву про укладення з ним трудового контракту як з керівником Якимівського міжрайонного управління водного господарства строком на                             5 років (а. с. 194, т. 1).
12 травня 2009 року з ОСОБА_1 укладено контракт № 103 як                                    з начальником Якимівського міжрайонного управління водного господарства терміном на 5 років з 12 травня 2009 року по 08 травня                 2014 року (а. с. 40, 43, т. 1).
07 травня 2014 року та 22 квітня 2016 року ОСОБА_1 подавалися заяви про продовження строку дії укладеного контракту (а. с. 195, 199, т. 1).
На підставі вказаних заяв 08 травня 2014 року між ОСОБА_1                            та Державним агентством водних ресурсів України укладено додаткову угоду № 1 до зазначеного контракту.
Пунктом 1 додаткової угоди передбачено продовження строку дії контракту з 09 травня 2014 року до 06 травня 2016 року включно (а. с. 47, т. 1).
Наказом голови Державного агентства водних ресурсів України                            від 08 травня 2014 року № 121-ос строк дії контракту з ОСОБА_1                       на підставі додаткової угоди № 1 та заяви ОСОБА_1 продовжений                         на 2 роки до 06 травня 2016 року.
22 квітня 2016 року між ОСОБА_1 та Державним агентством водних ресурсів України було укладено додаткову угоду № 2 до контракту                           від 12 травня 2009 року № 103, пунктом 1 якої передбачено продовження строку дії контракту з 07 травня 2016 року до 06 травня 2019 року включно (а. с. 48, т. 1).
Наказом Держводагенства України від 06 травня 2019 року № 120-ос                     ОСОБА_1 звільнений з посади начальника Якимівського міжрайонного управління водного господарства у зв`язку із закінченням терміну дії контракту відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, підпункту «а» пункту 5.2 контракту, та припинено дію контракту                         від 12 травня 2009 року № 103 (а. с. 51, т. 1).
Згідно підпункту «а» пункту 5.2 контракту контракт припиняється після закінчення терміну дії контракту.
Пунктом 5.6. контракту передбачено, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на інший строк (а. с. 42, т. 1).
Згідно листа непрацездатності серія АДЛ № 207905 ОСОБА_1 перебував  на лікарняному з 02 травня 2019 року по 15 травня 2019 року (а. с. 56, т. 2).
2.     Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положеннями частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексуУкраїни підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини,   що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.
Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими,                що укладені на невизначений строк.
Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається                як встановлене законом виключення з правила частини другої                             статті 39-1 КЗпП України.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі                       № 937/7998/19-ц (провадження № 61-7751св20) та від 26 лютого 2020 року  у справі № 607/2144/19 (провадження № 61-16794св19).
Переукладення строкового трудового договору у випадках, що підпадають під частину другу статті 23 КЗпП України, не тягне набуття трудовим договором характеру безстрокового, укладеного на невизначений строк.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду              у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року в справі № 761/34471/16-ц (провадження № 61-9763св19).
Підставою припинення трудового договору є закінчення його строку.
Таким чином, ураховуючи те, що укладення контракту на певний строк,                  з урахуванням частини третьої статті 21 КЗпП України, регулюється частиною другою статті 23 КЗпП України, що виключає при переукладанні контракту чи продовженні строку його дії застосування частини другої статті 39-1 КЗпП України, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що роботодавець, звільнивши позивача у зв`язку                          із закінченням строку дії контракту, діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства та умов укладеного між сторонами строкового трудового договору.
Разом із тим, встановивши наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що право позивача на працю не було порушено відповідачем, у зв`язку з чим правові підстави для поновлення його на роботі, визнання трудового контракту таким, що укладений на невизначений строк, відсутні.
У той же час, встановивши, що позивача було звільнено у період тимчасової непрацездатності, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що таке порушення прав позивача може бути усунуто судом шляхом зміни дати звільнення, тобто визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду непрацездатності                         за наявності підстав для звільнення.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним                           у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року                       у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19).
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й належної оцінки судом апеляційної інстанції.
З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести                 до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту                         її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     С. Ф. Хопта
 
      Є. В. Синельников
 
      В. В. Шипович