ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2022 року	Львів	Справа № 380/24190/21 пров. № А/857/8375/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Большакової О.О., Качмара В.Я.,

розглянувши у порядку письмового провадження у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року у справі № 380/24190/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправними дій, (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Сакалошем В.М. у м. Львів Львівської області 27 квітня 2022 року за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (надалі також - ГУ ПФУ у Львівській області, відповідач), в якій просив суд:
- визнати протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті заборгованості перерахованої пенсії в сумі 58558,68 грн. та компенсації відповідно до Закону України від 19.10 2000 № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (надалі також Закон № 2050-III) та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (надалі також – Порядок № 159);
- зобов`язати відповідача виплатити заборгованість перерахованої пенсії в сумі 58558,68 грн. та компенсацію відповідно до Закону № 2050-III та Порядку № 159.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року позов задоволено.
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та практику касаційного суду, вказує, що заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача має встановлене законом право в порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Зазначає, що у спірних відносинах, новий спір не виник, а має місце спір між тими самими сторонами і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
У відповідь на подану апеляційну скаргу позивач подав відзив, в якому заперечує проти вимог скарги, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, просить відмовити у задоволенні вимог апелянта, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої статті 311 КАС України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є пенсіонером Міністерства внутрішніх справ України та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України від 09.04.1992 №   2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» (надалі також – Закон № 2262-XII), що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 від 03.07.2014.
Як убачається з рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №380/2338/20, відповідно до Протоколу за пенсійною справою – 1303010417 позивачу довічно призначено пенсію за вислугу років у розмірі 80 % грошового забезпечення з 17.04.2014.
З 01.01.2018 на виконання Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (надалі також - Постанова №103) пенсія позивача була перерахована відповідачем виходячи із 70% розміру грошового забезпечення.
Львівський окружний адміністративний суд згаданим вище рішенням зобов`язав ГУ ПФУ у Львівській області здійснити з 01.01.2016 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 виходячи із розміру 80 % суми грошового забезпечення, з урахуванням раніше проведених виплат.
Згідно розрахунку ГУ ПФУ у Львівській області від 10 листопада 2020 року сума заборгованості по виплаті пенсії за період з 01.01.2016 по 30.11 2020 становить 58558,68 грн.
18 жовтня 2011 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про виплату вказаної суми заборгованості.
Відповідач листом від 17.11.2021 №16831-15960/Л-52/8-1300/21 повідомив позивачу, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №380/2338/20 виконано в межах зобов`язальної частини.
Щодо виплати нарахованих на виконання рішення суд коштів у сумі 58558,68 грн, то така здійснюється після виділення відповідних коштів з Державного бюджету України.
Вважаючи відмову відповідача у виплати заборгованості в сумі 58558,68 грн. протиправною, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність коштів для своєчасної виплати позивачу пенсії, нарахованої на виконання судового рішення у справі №380/2338/20, не звільняє пенсійний орган від обов`язку з нарахування компенсації втрати доходів на суму таких пенсійних виплат.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі, колегія суддів встановила наступне.
З змісту позову та матеріалів справи вбачається, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем, на переконання позивача, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №380/2338/20, а саме невиплата заборгованості перерахованої пенсії за період з 01.01.2016 по 30.11 2020 року у сумі 58558,68 грн.
Механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету визначено Порядком погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 649 (надалі також - Порядок №649).
Згідно з пунктами 2-4, 10 Порядку №649 боржник - орган Пенсійного фонду України, визначений судом боржником у виконанні судового рішення. Боржник веде облік рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, відповідно до порядку, встановленого Пенсійним фондом України. Черговість виконання рішень визначається датою їх надходження до боржника. Виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.
Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частиною другою статті 372 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. 
Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі також – Закон № 1404-VIII).
Згідно з положеннями частини першої статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження, та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 11 Закону № 1404-VIII йдеться про те, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З аналізу вищезазначених законодавчих норм вбачається, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом № 1404-VIII.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а.
У свою чергу, згідно із положеннями частин першої-другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статті 287 цього Кодексу (частина восьма статті 382 КАС України).
Статтею 383 КАС України визначено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення та, за наслідками розгляду даного звіту, як один з можливих варіантів - накладення штрафу (частина друга статті 382 КАС України); визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (частина перша статті 383 КАС України).
Колегія суддів звертає увагу, що зазначені правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (статті 382, 383 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Наявність спеціальних правових норм КАС України (статей 382, 383), направлених на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.
Вказані висновки, узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у такій категорії справ, яка викладена у постановах від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15, від 21 грудня 2020 року у справі №   440/1810/19 та ухвалі від 06 серпня 2021 року у справі № 640/3322/21.
У даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення.
Отже, у спірних правовідносинах наявні обставини, з якими стаття 383 КАС України пов`язує виникнення підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного, на його думку, права, оскільки подання нового позову щодо виконання судового рішення у іншій справі, яке набрало законної сили, суперечить нормам КАС України.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії ГУ ПФУ у Львівській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону № 2050-III та Порядку №   159, та зобов`язання виплатити таку, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 1 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Стаття 2 Закону № 2050-ІІІ визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 Закону № 2050-ІІІ).
Згідно зі статтею 4 цього Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації Закону № 2050-ІІІ Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 21 лютого 2001 року № 159, якою затвердив Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.
Пунктами 2, 3 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 01 січня 2001 року.
Згідно з пунктом 4 Порядку № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Системний аналіз даних положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу.
Враховуючи, що у цій справі заборгованість перерахованої пенсії в сумі 58558,68 грн. не виплачена, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про визнання протиправною відмови та зобов`язання здійснити виплату компенсації втрати частини доходу є передчасними.
Покликання суду першої інстанції на правові позиції Верховного Суду у справах №   522/5664/17, № 523/1124/17, № 521/940/17, № 127/829/17, № 814/1428/18 є недоцільним, оскільки такі стосуються спірних правовідносин з іншими фактичними обставинами справи, а саме позивачам здійснено перерахунок пенсії та виплачено недоплачену суму пенсії на виконання рішення суду, в той час як ОСОБА_1 така заборгованість ще не виплачена.
Таким чином, відповідач правильно вказує на те, що заявлені позовні вимоги стосуються саме порядку виконання судових рішень, а тому позивач, у випадку незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, має встановлене законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Слід роз`яснити позивачу, що він має право на звернення до суду в порядку статей 382, 383 КАС України з відповідними заявами щодо виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21.05.2020 у справі №380/2338/20.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
При цьому частина перша статті 319 КАС України визначає, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених статтею 238 цього Кодексу.
Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття постанови про закриття провадження у цій справі.
Керуючись статтями 238, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року у справі № 380/24190/21 скасувати та закрити провадження у цій справі.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар