Номер провадження: 22-ц/813/927/22 
Справа № 2/1522/11571/11
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики ,-
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2011 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням уточнень (Том І: а.с. 75) просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в національній валюті України за курсом Національного Банку України на день ухвалення рішення, що еквівалентно 264 261 дол. США 65 центів та суму боргу у розмірі 2 126 616,99 грн., а всього загальна сума заборгованості - 4 238 860,36 грн. 
       Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року позов ОСОБА_3 - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за укладеними договорами позики з урахуванням процентів та трьох відсотків річних у загальній сумі 4 238 860 (чотири мільйони двісті тридцять вісім тисяч вісімсот шістдесят) гривень 36 копійок.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2013 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року залишено без задоволення (Том І: а.с. 117). 
Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі (Том ІІ: а.с. 56-58). 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 10 серпня 2012 року (Том ІІ: а.с.73-74). 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року заяву  ОСОБА_4  задоволено. Залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_3  -  ОСОБА_4 . Касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 24 лютого 2016 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження (Том ІІ: а.с. 111-113). 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 31.10.2017 року заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку на апеляційне оскарження заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року - задоволено. Поновлено представнику ОСОБА_1 строк апеляційного оскарження на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики (Том ІІ: а.с. 122), а ухвалою цього ж суду від 08.11.2017 року призначено її розгляд у приміщенні апеляційного суду Одеської області (Том ІІ: а.с. 125). 
Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м.Одесі.
Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.
Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.
На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.
За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено склад колегії суддів: Цюра Т.В. - головуючий суддя, судді - Комлева О.С., Драгомерецький М.М. (том ІІ: а.с. 186). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 06.02.2019 року прийнято до провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року, яку було призначено до розгляду в приміщенні Одеського апеляційного суду (том ІІ: а.с. 187-188). 
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.04.2019 р. по справі визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя Цюра Т.В, судді Гірняк Л.А., Сегеда С.М. (том ІІ: а.с. 137). 
В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 19.05.2022 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване заочне рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 19 травня 2009 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 861 846,00 гривень на строк до 19 травня 2011 року. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачкою, яку було передано позивачу.
В листопаді 2009 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 215 000 доларів США на строк до 19 травня 2011 року. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачкою, яку було передано позивачу.
20 травня 2010 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 1 000 000,0 гривень на строк до 20 травня 2011 року. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачкою, яку було передано позивачу.
02 червня 2011 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 15 000,0 доларів США на строк до 02 липня 2011 року. Зазначений договір оформлений розпискою, складеною відповідачкою, яку було передано позивачу.
Таким чином, між сторонами виникли зобов`язання із договорів позики, за якими боржник зобов`язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана.
У передбачені договорами строки ОСОБА_1 в порушення своїх договірних зобов`язань суму позики не повернула. На прохання про добровільну сплату заборгованості відповідачка, посилаючись на відсутність коштів, відмовляється виконати зобов`язання, що підтверджується фактом пред`явлення суду оригіналів названих розписок без відмітки про повернення всієї суми боргу.
Ухвалюючи оскаржуване заочне рішення, районний суд дійшов до висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки заборгованості за укладеними договорами позики з урахуванням процентів та трьох відсотків річних у сумі 2 126 616,99 гривень та 264 264,65 доларів США, а всього загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за рішенням суду становить - 4 238 860,36 гривень.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі.
За правилом ч.ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов`язання свідчить про невиконання останнього.
Це грошове зобов`язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України.
Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
За правилом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Судовим розглядом справи встановлено, що між сторонами виникло зобов`язання із договорів позики, за якими боржник (відповідач) зобов`язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначені договори оформлені розписками, складеними відповідачкою, які було передано позивачу та який є борговим документом.
Враховуючи, що укладеними сторонами договорами розмір процентів встановлений не був, тому суд правильно вважав обґрунтованою вимогу позивача про стягнення відсотків на рівні облікової ставки Національного банку України за певний період часу.
Розмір відсотків:
- за договором від 19 травня 2009 року дорівнює - 160 462,73 гривень,
- за договором, укладеним у листопаді 2009 року - 31 344,34 доларів США, 
- за договором від 20 травня 2010 року - 81 130,13 гривень, 
- за договором від 02 червня 2011 року - 98,13 доларів США.
Таким чином, загальна сума відсотків складає 241 592,90 гривень та 31 442,50 доларів США.
Крім того, на вимогу позивача, у відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України суд стягнув з відповідача заборгованість за договорами позики з урахуванням трьох процентів річних, що дорівнює:
-за договором від 19 травня 2009 року - 10 767,17 гривень, 
-за договором, укладеним у листопаді 2009 року - 2686,03 доларів США,
-за договором від 20 травня 2010 року - 12 410,96 гривень,
-за договором від 02 червня 2011 року - 133,15 доларів США. 
Загальна сума розрахованих трьох відсотків річних від прострочених сум складає 23 178,13 гривень та 2 819,20 доларів США.
Слід зазначити, що жодних доводів на спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не містить, а містить лише одне посилання про те, що при призначенні справи в суді апеляційної інстанції, апелянтом буде поставлено питання щодо призначення судової почеркознавчої експертизи одночасно з клопотанням про витребування оригіналів розписок від позивача. 
Так, під час розгляду справи в апеляційному суді, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотанням про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.10.2019 року було задоволено та призначено у даній цивільній справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Одеському науково - дослідному інституту судових експертиз. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено (Том ІІІ: а.с. 7-11).
13.03.2020 року на адресу суду повернулись матеріали справи без виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, в зв`язку з невиконанням стороною у справі клопотання експерта про сплату вартості за проведення експертизи та надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи (Том ІІІ: а.с. 126). 
08.07.2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду із клопотанням про проведення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої просила доручити Одеському науково-дослідному експертно - криміналістичному центру МВС України (65005, м.Одеса, вул. Прохорівська, 35) (Том ІІІ: а.с. 160-161), яке ухвалою Одеською апеляційного суду від 08.07.2021 року було задоволено та призначено у даній справі судову почеркознавчу експертизу, на час проведення експертизи провадження у справі зупинено. (Том ІІІ: а.с. 165-169). 
11.10.2021 року на адресу суду повернулись матеріали справи з висновком експерта від 29.09.2021 року № СЕ-19/116-21/12057-ПЧ за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної по даній справі, відповідно до якого відповісти на всі чотири питання не виявляється можливим, у зв`язку із тим, що не було встановлено факт наявності чи відсутності монтажу у технічному зображенні у розписках від ОСОБА_1 про отримання грошових коштів на 1 арк. по причині нанесення досліджуваного рукописного тексту за допомогою друкуючого пристрою зі струменевим способом друку. 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.( ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України).
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частина 2 ст. 76 ЦПК України передбачає, що одним із доказів є висновки експертів.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань (ч. 2 ст. 102 ЦПК).
З огляду на викладене вище, та з врахуванням неможливості надання відповіді експертом на усі поставлені судом питання, незаявлення апелянтом інших клопотань, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивачки заборгованість за укладеними договорами позики з урахуванням процентів та трьох відсотків річних у сумі 2 126 616,99 гривень та 264 264,65 доларів США.
Жодних доводів на спростування вищевикладеного, апеляційна скарга не містить та апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано. Натомість значна частина апеляційної скарги містить лише посилання на відповідні статті нормативно - правових актів. 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що заочне рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд ,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 30.05.2022 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

                                                                С.М. Сегеда