Справа № 458/229/18                                Головуючий у 1 інстанції: Кшик О.І. 
Провадження № 22-ц/811/3562/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

26 травня 2022 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Івасюти М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львовіцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у вересні 2008 року, звернувшись в ОТП-Банк, він дізнався, що ОСОБА_3 , скориставшись довіреністю, виданою йому 29 березня 2007 року, зняв усі кошти, що знаходилися на його банківських рахунках, зокрема, з рахунку № НОМЕР_1 знято 254 209 євро та 34 450 доларів США, з рахунку № НОМЕР_2 - 6300 євро та 1 730 доларів США, з приводу чого звернувся в правоохоронні органи із заявою про злочин, за якою слідчим Личаківського РВ УМВС України у Львівській області було порушено кримінальну справу за ч. 4 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_3 . Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року, ОСОБА_3 визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Зазначає, що вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року, встановлено, що між ним та відповідачем існували цивільно-правові відносини в межах договору доручення. Вказує, що повірений після виконання доручення зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення, відтак відповідач зобов`язаний повернути йому зняті з його рахунків кошти. 
З наведених підстав просить:
-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 260 509 євро та 35 180 доларів США в національній валюті України, перерахованих по курсу НБУ на момент фактичного стягнення;
-стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 всі фактично здійснені ним судові витрати.
Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року, з врахуванням ухвали Турківського районного суду Львівської області від 06 вересня 2021 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. Апелянт стверджує, що в тексті нотаріально посвідченої довіреності від 29 березня 20107 року зазначено, що така видається довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. 1000-1009 ЦК України, що в свою чергу, є підтвердженням досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо усіх істотних умов договору доручення. Зазначає, що помилковими є висновки суду першої інстанції про те, що довіреність від 29 березня 2007 року не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, а містить лише уповноваження розпоряджатися усіма відкритими на ім`я довірителя рахунками без покладення на нього будь-яких обов`язків. Вказує, що відсутність в довіреності вимоги передати довірителеві все одержане за довіреністю не звільняє повіреного від даного обов`язку в силу імперативної норми пункту 3 частини 1 ст. 1006 ЦК України, при цьому цей обов`язок виникає у повіреного негайно в момент отримання коштів чи майна за довіреністю. Звертає увагу, що відповідач в запереченнях на позовну заяву заявляє, що усі грошові кошти були ним передані позивачу, що, на думку апелянта, свідчить про усвідомлення та визнання ним обов`язку щодо повернення коштів. Вважає, що представник завжди повинен діяти тільки в інтересах повіреного та відповідно до його вказівок, а не в своїх особистих інтересах. Наголошує, що відповідач не надав доказів виконання свого обов`язку щодо повернення коштів, знятих на підставі довіреності з банківського рахунку позивача. З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
В судове засідання не з`явилися сторони, хоча були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Оскільки текст постанови складено 26 травня 2022 року, то незважаючи на те, що судове засідання призначене на 16 травня 2022 року, датою ухвалення постанови є саме 26 травня 2022 року.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України). 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами мали відносини представництва, однак таке не виникло з договору доручення, довіреність від 29.03.2007 року не відповідає вимогам ст. ст. 1000, 1003, 1006 ЦК України, а отже до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення статей 1000-1006 ЦК України, на які покликається позивач. Крім цього, матеріали справи не містять доказів укладення сторонами договору доручення, а довіреність від 29.03.2007 року не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) розпоряджатися усіма відкритими на ім`я позивача рахунками у будь-якому банку на території України без покладення на нього будь-яких обов`язків, у зв`язку з чим не можна вважати, що діями або бездіяльністю відповідача буди порушені права та інтереси позивача.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.03.2007 року громадянин Італійської Республіки ОСОБА_1 , на підставі довіреності, яка була посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дячуком О.А., уповноважив ОСОБА_3 , розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.
На підставі цієї довіреності, відповідач ОСОБА_3 , як повірений, протягом 2007-2008 років зняв з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (EUR), Філія ЗАТ «ОТП-Банк» у м. Львів, наступні суми грошових коштів:
17.05.2007 - 3800 Євро, квитанція №15; 01.06.2007 - 10000 Євро, квитанція №21; 04.06.2007 - 4500 Євро, квитанція №8; 13.06.2007 - 4000 Євро, квитанція №30; 19.06.2007 - 5000 Євро, квитанція №6; 27.06.2007 - 4000 Євро, квитанція №34; 03.07.2007 - 5000 Євро, квитанція №18; 09.07.2007 - 5000 Євро, квитанція №21; 10.07.2007 - 5000 Євро, квитанція №27; 27.07.2007 - 95 Євро, квитанція №37; 15.02.2008 - 40000 Євро, квитанція №24; 25.02.2008 - 20000 Євро, квитанція №11; 26.02.2008 - 14100 Євро, квитанція №3; 01.04.2008 - 149 Євро, квитанція №31; 29.04.2008 - 50000 Євро, квитанція №4; 30.04.2008 - 18935 Євро, квитанція №26; 06.05.2008 - 30000 Євро, квитанція №28; 04.06.2008 - 34000 Євро, квитанція №22; 17.06.2008 - 630 Євро, квитанція №3, а всього разом 254 209 Євро.
Також, на підставі вказаної вище довіреності, відповідач ОСОБА_3 , як повірений, 03.05.2007 зняв з поточного рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 (EUR), відкритому в ОТП-Банк, грошові кошти в сумі 6300 Євро.
З поточного рахунку НОМЕР_1 (USD), відкритому в ОТП-Банк відповідач ОСОБА_3 зняв також такі кошти: 27.07.2007 - 230 доларів США, квитанція №38; 30.01.2008 - 1500 доларів США, квитанція №36, а всього разом 1730 доларів США.
З поточного рахунку НОМЕР_2 (USD), відкритому в ОТП-Банк відповідач ОСОБА_3 зняв: 04.04.2007 - 3000 доларів США, квитанція №27; 13.04.2007 - 11000 доларів США, квитанція №29; 13.04.2007 - 450 доларів США, квитанція №27; 16.04.2007 - 9000 доларів США, квитанція №2; 19.04.2007 - 8000 доларів США, квитанція №17; 03.05.2007 - 2000 доларів США, квитанція №16, а всього - 33 450 доларів США.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190 КК України, ч. 2 ст. 190 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів, та виправдано, провадження у справі закрито, цивільний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Вирок Франківського районного суду м. Львова від 23.08.2016 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 18.12.2017 залишено без змін ухвалою Верховного Суду колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.12.2018.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 , покликаючись на ст. 1006 ЦК України, просить стягнути з відповідача кошти, які були зняті з рахунків та не передані позивачу на виконання договору доручення.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Особа вправі вчиняти правочини самостійно або через представника.
Так, згідно з положеннями ч. 1 та 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.
Однією з підстав, що породжують відносини представництва є договір доручення, правове регулювання якого визначено Главою 68 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.
У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (ст. 1003 ЦК України).
Водночас, договір доручення і довіреність, видана на його виконання, можуть мати різну форму. Так, закон не визначає обов`язкової письмової форми для укладення договору доручення, а відтак форма договору доручення може бути як усною, так і письмовою, однак довіреність, в будь-якому випадку, укладається у письмовій формі (ч. 3 ст. 244 ЦК).
З наведених вище норм суд дійшов висновку про те, що довіреність та договір доручення є одними з основних документів, які посвідчують права представників під час вчинення ними певних дій. Так, довіреність видається для представництва перед третіми особами, а договір доручення передбачає обов`язок вчинення повіреним певних юридичних дій від імені та коштом довірителя.
Довіреність видається однією особою, тобто довірителем іншій особі (представнику), тому видача довіреності є одностороннім правочином, вона підписується тільки довірителем, а договір доручення, у випадку укладення його в письмовій формі, - довірителем і повіреним.
Довіреність може слугувати підтвердженням того, що між повіреним та довірителем укладено усний договір доручення, однак наявність довіреності не є беззаперечним свідченням того, що представництво виникло саме на підставі договору доручення, а відтак під час вирішення спору необхідно з`ясувати характер спірних правовідносин та правову природу правовідносин представництва, які виникли між сторонами.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції встановив, що 29.03.2007 позивач видав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив відповідача розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України.
Як видно зі змісту довіреності від 29.03.2007, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 розпоряджатись усіма відкритим на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України. Для цього надав йому право подавати від його імені заяви, одержувати будь-які суми з його рахунків (в тому числі нараховані на суму вкладу відсотки) без обмежень їх розміру, а в разі необхідності - закрити рахунок, розписуватись за нього, отримувати довідки або інші документи про наявність грошових сум, поповнювати вказані рахунки, здійснювати будь-які валютні операції, а також виконувати всі інші дії в межах та в обсязі, передбачених чинним законодавством України для такого роду повноважень.
У довіреності зазначено, що така видана довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. 1000-1009 ЦК України.
Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, апелянт покликається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та є безпідставними з огляду на те, що в тексті нотаріально посвідченої довіреності від 29.03.2007 року є прямо зазначено, що така видається довірителем на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. ст. 1000-1009 ЦК України, що в свою чергу є підтвердженням досягнення згоди між позивачем та відповідачем щодо усіх істотних умов договору доручення.
Судом першої інстанції з пояснень сторін та їх представників встановлено, що між сторонами на час виникнення спірних правовідносин не було укладено письмового договору доручення, водночас законом не визначено форми укладення договору доручення, тому такий може бути укладений як в усній, так і письмовій формі, з наступною видачею довіреності, що як визначає закон, є обов`язковим.
Договір доручення, виходячи з його правового визначення, закріпленого в ст. 1000 ЦК України, вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторін за всіма істотними умовами договору та договір, за яким права та обов`язки виникають в обох сторін.
Стаття 628 ЦК України визначає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.
У договорі доручення повинні бути зазначені конкретні юридичні дії, які повірений зобов`язаний вчинити.
За наявності договору доручення, а особливо укладеного в усній формі, у довіреності необхідно вказати, які конкретні дії повинен вчинити повірений, тобто, визначити обсяг його обов`язків та повноважень.
Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Отже, довіреність, є актом, функцією якого є представництво, а договір доручення передбачає зобов`язання, яке встановлюється таким договором, метою якого є виконання певних дій повіреним на користь та коштом довірителя.
Укладення договору, зокрема і договору доручення, також передбачає наявність певної мети, для досягнення якої сторони договору погоджуються на виникнення між ними взаємних прав та обов`язків.
Стаття 1003 ЦК України передбачає, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.
Частина 1 ст. 1004 ЦК України передбачає, що повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.
Аналізуючи зміст довіреності від 29.03.2007 року, виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку про те, що така не містить покладення на ОСОБА_3 певних обов`язків, а надає йому лише права, а договір доручення, на підставі якого, як зазначено у довіреності, видана дана довіреність, у якому мали б бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному ОСОБА_3 , що вимагається у відповідності до ст. 1003 ЦК України, матеріали справи не містять.
В довіреності від 29.03.2007 року не зазначено такого обов`язку ОСОБА_3 , про який він зазначає в поясненнях, як передача ОСОБА_1 коштів, знятих з його рахунків. 
Згідно з довіреністю позивача від 29.03.2007 відповідач отримав право розпоряджатися особистими рахунками, відкритими на ім`я позивача.
Водночас, довіреністю від 29.03.2007 не визначено жодних обов`язків для відповідача, а навпаки, його лише уповноважено розпоряджатися усіма відкритими на ім`я позивача рахунками у будь-якому банку на території України.
Тобто, за змістом довіреності, позивач уповноважив відповідача (надав право) на здійснення певних юридичних дій без покладення на нього будь-яких обов`язків. Цією довіреністю встановлено свободу розсуду повіреного і не визначено обов`язку вчинити конкретні дії.
Наведене спростовує доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, з огляду на те, що відповідач не надав доказів на виконання свого обов`язку щодо повернення грошових коштів, знятих на підставі довіреності з банківських рахунків позивача. 
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач покликається на те, що під час видачі йому довіреності від 29.03.2007, письмовий договір доручення між ним та позивачем не укладався, між ними не було жодних домовленостей, погоджень щодо укладення такого договору, визначення його мети також і в усній формі, і згідно з довіреністю він був наділений правом розпоряджатися усіма відкритими на ім`я ОСОБА_1 рахунками, для чого йому згідно з довіреністю надано право одержувати будь-які суми з його рахунків.
Зі змісту позовної заяви, з пояснень представника позивача в суді першої інстанції, зі змісту апеляційної скарги, вбачається, що ОСОБА_1 видав довіреність для того, щоб ОСОБА_3 розпоряджався грошовими коштами, які знаходилися на рахунку позивача, зокрема, знімав такі з рахунків та в подальшому використовував для підприємницької діяльності та для поповнення статутного фонду ТзОВ А.Р.І.П. 
Заперечуючи щодо позову і щодо доводів апеляційної скарги, ОСОБА_3 такі твердження позивача і його представника заперечив, вказавши, що такої домовленості між ним та позивачем не було, на його ім`я була видана довіреність, згідно з якою, як його було повідомлено, він повинен був лише знімати грошові кошти з рахунків позивача та в подальшому передавати ці кошти позивачу в Україні; довіреність не видавалася для того, щоб кошти, зняті ним з рахунків позивача, використовувалися з ціллю підприємницької діяльності чи для поповнення статутного фонду будь-якої юридичної особи; позивач перераховував кошти на власні приватні рахунки, при цьому вказуючи, що перекази не пов`язані з підприємницькою діяльністю, некомерційні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги такі пояснення відповідача, які підтверджуються оглянутими в судовому засіданні копіями заяв на видачу готівки, копіями виписок про рух коштів на банківських рахунках (т. 1 а.с. 48-105), з яких видно, що на підставі довіреності від 29.03.2007 року відповідач протягом 2007-2008 років знімав грошові кошти з рахунків позивача № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 , відкритих в ОТП-Банк у м. Львові і у вказаних банківських документах зазначено, що операції не пов`язані зі здійсненням підприємницької та інвестиційної діяльності.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачу достовірно було відомо, що грошові кошти на його рахунках були некомерційного призначення, і такі перераховувалась на його ім`я як власника рахунку - фізичної особи.
Доводи апелянта про те, що ОСОБА_3 був уповноважений на зняття коштів з рахунків позивача для використання таких в підприємницькій діяльності спростовуються відсутністю створення та реєстрації ТзОВ А.Р.І.П. , і як встановлено судом з пояснень сторін та їх предстаників, реєстрація ТзОВ АР.І.П. не проводилася у зв`язку із відмовою одного із засновників, громадянки Італії ОСОБА_6 , у внесенні своєї частки для формування статутного фонду.
Судом першої інстанції на підставі матеріалів кримінального провадження встановлено реєстрацію ПП АР.І.П , а твердження представника позивача про те, що відповідач створив ПП АР.І.П. , щоб видавати такий за ТзОВ АР.І.П. , не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, є лише припущенням позивача.
Твердження представника позивача про те, що грошові кошти, розпоряджатись якими згідно з довіреністю мав право відповідач, у подальшому повинні були використовуватись самим же відповідачем для підприємницької діяльності та для поповнення статутного фонду ТзОВ А.Р.І.П., також не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Відтак, за конкретних обставин справи, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що між сторонами не було досягнуто згоди щодо мети, предмета договору доручення, його істотних умов, не встановлено, що відповідача було уповноважено на створення реальних правових наслідків - виникнення, зміну або припинення прав та обов`язків позивача, як довірителя.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що з врахуванням встановлених судом обставин справи, сама лише довіреність від 29.03.2007, виходячи з її змісту, не є підтвердженням досягнення такої згоди та відповідно укладення договору доручення, із зазначенням обов`язків повіреного, із чітким визначенням юридичних дій, які належить вчинити повіреному, як це вимагає ст.1003 ЦК України.
Колегія суддів не може не погодитися з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що зазначення в довіреності від 29.03.2007 про те, що така видана на підставі договору доручення, укладеного між довірителем та повіреним відповідно до ст. 1000-1009 ЦК України, не дає суду підстав беззаперечно вважати, що дійсно між сторонами мав місце факт укладення такого договору, і як наслідок, в сторін виникли взаємні права та обов`язки, враховуючи односторонню природу довіреності, видача і зміст якої жодним чином не залежать від волі зазначеного в ній повіреного.
Наведене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що встановивши, що відповідач не надав доказів виконання свого обов`язку щодо повернення позивачу грошових коштів, знятих на підставі довіреності з банківського рахунку позивача, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову.
Суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідач діяв виключно в межах наданих йому повноважень згідно з довіреністю від 29.03.2007, а позивач у свою чергу не був позбавлений можливості контролювати рух коштів по своїх рахунках, отримувати такі відомості, зокрема в банківській установі, у відповідача, відповідно до виданої на його ім`я довіреності, не виникло обов`язку щодо повернення грошових коштів позивачу, і відповідач діяв в межах повноважень (прав), які були визначені довіреністю від 29.03.2007.
Погодившись з твердженнями представника позивача про те, що представник повинен діяти в інтересах повіреного, суд першої інстанції, за встановлених обставин справи, враховуючи зміст довіреності від 29.03.2007 року, визначений нею обсяг наданих ОСОБА_1 ОСОБА_3 прав, не зазначення у довіреності обов`язків ОСОБА_3 , суд вірно зазначив, що позивач не довів, що відповідач діяв всупереч інтересів повіреного чи вийшов за межі повноважень (прав), які були визначені довіреністю від 29.03.2007.
Позивач уповноважив відповідача розпоряджатись усіма відкритими на його ім`я рахунками у будь-якому банку на території України, тобто надав право відповідачу самостійно, на власний розсуд, визначати як реалізовувати надану йому правомочність, з якою метою та в який спосіб.
За наведеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про суперечливість висновків суду щодо відсутності обов`язку відповідача повернути ОСОБА_1 зняті ним з рахунків кошти, оскільки усвідомлення ОСОБА_3 та визнання ним обов`язку щодо повернення коштів не свідчить про те, що повернення коштів позивачу після їх зняття було обов`язком відповідача, оскільки такий обов`язок довіреністю від 29.03.2007 року не передбачений.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції врахував пояснення відповідача, які не спростовані представником позивача та дослідженими доказами, що на підставі довіреності він лише знімав грошові кошти та в подальшому передавав такі позивачу або ж членам його сім`ї, які були в Україні, що в свою чергу свідчить про те, що мало місце розпорядження коштами з боку відповідача саме в такий спосіб, і повернення цих коштів не є свідченням того, що відповідач такими не розпорядився, як вважає представник позивача.
Однак, незрозумілою є для колегії суддів мета видачі ОСОБА_1 довіреності від 29.03.2007 року, без зазначення у ній подальшого розпорядження ОСОБА_3 коштами після їх зняття з рахунків позивача, як і не зрозумілим є зняття коштів з рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_1 для подальшої передачі знову ж таки власнику цих коштів ОСОБА_1 .
Даючи оцінку доводам представника позивача, що відсутність в довіреності умови щодо повернення коштів довірителеві не звільняє повіреного від обов`язку, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України, суд такий відхилив з тих підстав, що за дійсних обставин у цій справі не встановлено укладення між сторонами договору доручення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та з цих же підстав вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що відсутність в довіреності умови передати довірителеві всі одержані на підставі довіреності кошти, не звільняє повіреного від такого обов`язку в силу імперативної норми п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України.
За встановлених конкретних обставин цієї справи, дійсного характеру правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який дійшов висновку про те, що між сторонами мали місце правовідносини представництва, однак таке не виникло з договору доручення, довіреність від 29.03.2007 не відповідає вимогам ст. 1000, 1003, 1006 ЦК України, а отже до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення ст. ст. 1000-1006 ЦК України, на які покликається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог.
За вищенаведеного, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження укладення сторонами договору доручення, довіреність від 29.03.2007 не містить обов`язку відповідача, як повіреного, передавати грошові кошти, звітувати та надавати підтверджуючі документи про це на вимогу довірителя, натомість його лише уповноважено (надано право) розпоряджатися усіма відкритими на ім`я довірителя рахунками у будь-якому банку на території України без покладення на нього будь-яких обов`язків, а відтак відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 коштів, знятих з його рахунків ОСОБА_3 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_1 29.03.2007 року.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
Рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 серпня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Постанова складена 26.05.2022 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк