справа №752/6469/20
головуючий у суді І інстанції Плахотнюк К.Г.
провадження № 22-ц/824/2222/2022
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
4 липня 2022 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києві від 19 жовтня 2021 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Саміт Моторз Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2020 року ТОВ «Саміт Моторз Україна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення плати за зберігання автомобіля ToyotaLandCruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 за період з 22 квітня 2017 року по 28 січня 2020 року в розмірі 75 825 гривень та судових витрат у справі.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2014 році надавав послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобіля відповідача, який 22 січня 2014 року передав його для гарантійної заміни задніх амортизаторів на підставі наряду-замовлення №ССС077808. При передачі автомобіля було погоджено, що відповідач зобов`язаний прийняти роботи та забрати власне майно протягом 2 робочих днів з моменту повідомлення позивача, і що у випадку затримки із прийняттям робіт позивач має право вимагати плату за зберігання в розмірі 75 гривень за добу за одиницю майна. Крім того, сторонами був оформлений наряд-замовлення № ССС078701 (негарантійний) з метою перевірки претензій відповідача щодо поштовху і хрусту при перемиканні важеля перемикання автоматичної коробки передач автомобіля в положенні «Драйв». Усі відповідні роботи були виконані позивачем станом на 24 січня 2014 року. На виконання наряду-замовлення № ССС078701 був складений рекламаційний акт. Однак відповідач свій автомобіль ToyotaLandCruiser 150 24 січня 2014 року не забрав. У зв`язку з цим, позивач направив відповідачу лист-повідомлення №23-14 від 24 січня 2014 року про завершення виконання з автомобілем робіт за нарядами-замовленнями №№ ССС077808, ССС078701, який був отриманий останнім 30 січня 2014 року. 
Зазначав, що потім неодноразово нагадував і просив відповідача ОСОБА_1 забрати автомобіль, але той не реагував і ухилявся від оплати за його зберігання. Загалом, належний відповідачу автомобіль перебував на зберіганні у позивача 6 років - до 29 січня 2020 року включно, коли ТЗ був вилучений приватним виконавцем Єфіменко Д.О. відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника та акта приймання-передавання майна.
Позивач також наголошував суду, що раніше позивач вже звертався до суду з аналогічною вимогою про стягнення з відповідача плати за зберігання автомобіля на тих самих підставах, але за інший період. Рішення суду про задоволення позовних вимог позивача у справі № 752/8496/17 набрало законної сили.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року позов ТОВ «Саміт Моторз Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено.
Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Саміт Моторз Україна» плату за зберігання автомобіля ToyotaLandCruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_3 за період з 22 квітня 2017 року по 28 січня 2020 року включно у розмірі 75 825 грн, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 102 грн, що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 77 927 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, невідповідністю висновків, викладених в рішенні суду та неправильним встановленням обставин справи.
В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач як станція технічного обслуговування (далі - СТО) допустила порушення - не виявила самостійно та не сприяла усуненню недоліку транспортного засобу, власником якого є ОСОБА_1 , та який несе відповідальність за технічний стан та безпечну експлуатацію транспортного засобу, але який не є експертом у транспортних засобах. У процесі надання послуги (виконанні робіт) щодо проведення планового технічного обслуговування та заміни передніх амортизаторів, були здійснені незначні втручання до основних агрегатів та вузлів колісного транспортного засобу. Також, в процесі виконання вимоги відповідача щодо усунення чергового виявленого в результаті діагностики недоліку, знову виявлені недоліки, тобто другий факт неналежної діагностики автомобіля позивачем як СТО. Після чого мав місце третій факт неналежної діагностики транспортного засобу позивачем як СТО.
Вказував, що він неодноразово звертався до позивача з вимогами, в яких повідомляв про виявлені істотні недоліки транспортного засобу та вимагав провести належну діагностику і виконати гарантійний ремонт. На думку скаржника, за таких обставин не було підстав забирати автомобіль з СТО (території позивача), оскільки в даному випадку автомобіль неможливо використовувати за призначенням.
Судом неправильно застосовано норми матеріального права, а саме суд застосував положення п. 54, 56 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджений наказом Міністерства інфраструктури від 28 листопада 2014 року, однак не надав аналізу суті зазначених норм, які надають право власнику автомобіля за наявності поважних причин не забирати автомобіль. Судом першої інстанції проігноровано наявність у відповідача поважної причини, якою є неналежна діагностика автомобіля, для залишення транспортного засобу у позивача.
Зазначає, що права позивача, заявлені у даній справі, - не були порушені на відміну від порушених прав відповідача, а суть даної справи зводиться до примушування позивачем відповідача відступити у процесі захисту своїх прав, обмежити відповідача у реалізації його прав та обов`язків у зв`язку з примусовим виконанням оскаржуваного рішення, навіть за відсутності факту набрання рішенням законної сили, що по своїй природі з боку позивача є зловживанням правом, зокрема зловживанням правом на судовий захист, оскільки якщо суд і не володіє певною інформацію, а представники відповідача певною мірою допустили неналежне представництво та захист інтересів відповідача, то сам позивач і його незмінні представники добре обізнані щодо всіх обставин справи та наявних доказів, та очевидно розуміють наслідки проведення фахової експертизи, атому усіляко перешкоджають її проведенню, навіть незважаючи на те, що самостійно заявляють таке клопотання.
Також, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що судом допущено порушення норм процесуального права.
Зокрема, вказував, щоповний текст рішення мав бути складений 1 листопада, проте його не оприлюднено станом на дату подання даної апеляційної скарги, що порушує право відповідача на оскарження такого рішення в строки, встановлені законодавством та порушує ст. 244 ЦПК України.
За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду        м. Києва від 19 жовтня 2021 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axenv. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «VarelaAssalinocontrelePortugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не наддав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у квітні 2017 році позивач ТзОВ «Саміт Моторз Україна» вже звертався до суду з аналогічною позовною заявою про стягнення з відповідача         ОСОБА_1 плати за зберігання автомобіля на тих самих підставах за період з 4 лютого 2014 року по 21 квітня 2017 року.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у справі    № 752/8496/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 травня 2020 року, позовні вимоги ТзОВ «Саміт Моторз Україна» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства кошти за зберігання автомобіля ToyotaLandCruiser 150 за період з 4 лютого 2014 року по 21 квітня 2017 року. Ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою відповідача відмовлено. (а.с. 109-113 том 1, а.с.163-167, 168-169, т. 2).
У мотивувальній частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у справі № 752/8496/17 за позовом ТОВ «Саміт Моторз Україна» до ОСОБА_1 про стягнення коштів зазначено, що у даній справі не підлягає доказуванню факт належного чи неналежного виконання позивачем робіт з гарантійного обслуговування автомобіля відповідача за нарядами-замовленнями № ССС77808 та №ССС078701, які були завершені 24 січня 2014 року, оскільки обставини щодо виконання ремонтних робіт не є предметом спору.
В ході дослідження матеріалів справи № 752/6469/20 судом встановлено, що спір щодо належності виконаних робіт вирішено рішенням Голосіївського районного суду          м. Києва від 5 березня 2019 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року та постановою Верховного Суду від 20 травня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Саміт Моторз Україна», Підприємства з іноземними інвестиціями «Тайота-Україна» про захист прав споживача та зобов`язання виконати гарантійний ремонт автомобіля (справа № 752/14393/14-ц. а.с. 84-97, 99-108, том.1).
Зокрема судами встановлено, що ТОВ «Саміт Моторз Україна» вчиняло усі можливі дії для проведення тричі призначених судових експертиз, та задоволення клопотань експертів, чого не вбачається в діях ОСОБА_1 , який як власник мав можливість вчинити необхідні дії для забезпечення можливості проведення експертизи за його клопотанням. ТОВ «Саміт Моторз Україна» було виконано усі роботи, замовлені замовником, недоліків у роботі АКПП належного йому автомобіля, не виявлено. Відповідно до відомостей, які містяться у сервісній книжці на автомобіль «Сервіс та гарантія», не є гарантійними роботами з усунення шуму, вібрації та інше, що безпосередньо не впливає на якість автомобіля і ефективність його використання. Враховуючи наведене, Верховний Суд висловив позицію, що твердження ОСОБА_1 про те, що ТОВ «Саміт Моторз Україна» належним чином не виконало обов`язки з гарантійного ремонту автомобіля є безпідставними.
Крім того, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 752/8496/17 зазначено, що неналежне виконання ремонту не звільняє відповідача від обов`язку забрати свій транспортний засіб протягом двох днів з моменту повідомлення, яке було обумовлено сторонами перед передачею автомобіля позивачу.
Також встановлено, що у разі наявності поважних причин неотримання транспортного засобу замовник не зобов`язаний відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна, однак за умови, якщо інше не передбачено договором. В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що сторони узгодили право відповідача не відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна (транспортного засобу).
Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
На виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 року у справі 752/8496/17 видано виконавчий лист і приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Єфіменком Д.О. 17 січня 2020 року відкрито виконавче провадження, а 28 січня 2020 року винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника ОСОБА_1 , зокрема транспортного засобу ToyotaLandCruiser 150 та призначено зберігачем представника ДП «СЕТАМ» (а.с. 61-63, т. 1).
За даними Акта приймання-передавання майна від 29 січня 2020 року та додатку до нього, приватним виконавцем зазначений вище автомобіль вилучений у ТОВ «Саміт Моторз Україна» та переданий ДП «СЕТАМ» (а.с. 65-67, т. 1).
Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що між сторонами було досягнуто згоди щодо оплати за зберігання майна ОСОБА_1 на території ТОВ «Саміт Моторз Україна» у разі затримки із прийняттям такого майна протягом двох днів з моменту повідомлення.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не забрав свій транспортний засіб після 21 квітня 2017 року і автомобіль продовжував зберігатися у ТОВ «Саміт Мотор Україна» до 29 січня 2020 року включно, по день, коли був вилучений у позивача відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», позовні вимоги товариства є обґрунтованими, доведеними і такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно п. 56 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобільних транспортних засобів, затверджених наказом Мінтрансу від 11.11.2002 №792 (в редакції на момент передачі автомобіля позивачу) замовник зобов'язаний своєчасно оплачувати надані за умовами договору послуги і приймати дорожні транспортні засоби та їх складові частини після надання послуг. У разі неотримання без поважних причин дорожніх транспортних засобів у визначений договором термін замовник зобов`язаний відшкодувати виконавцю вартість їх збереження згідно з умовами договору.
Вищевказане положення також закріплене в Правилах надання послуг технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2014 №615 та Порядком гарантійного ремонту або гарантійної заміни дорожніх транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства промислової політики України №721 від 29.12.2014, які є чинними на момент розгляду справи.
Судом встановлено, що при підписанні наряду-замовлення на проведення робіт з гарантійного обслуговування сторони погодили, що замовник зобов`язаний прийняти роботу та забрати власне майно протягом двох робочих днів з моменту повідомлення виконавця. У випадку затримки із прийняттям робіт/майна виконавець вправі вимагати плату за зберігання в розмірі 75,00 грн за добу за одиницю майна.
Позивач неодноразово, зокрема 14 вересня 2017 року, 27 листопада 2017 року, 26 лютого 2020 року, повідомляв відповідача ОСОБА_1 про необхідність забрати належний йому автомобіль ToyotaLandCruiser 150 з номером кузова НОМЕР_1 та номером двигуна НОМЕР_2 , а також повідомляв про необхідність плати за зберігання майна (транспортного засобу), що підтверджується відповідними доказами про відправлення цих листів (а.с. 49-52,53-57, 58-60, т.1).                                                 
Судом правильно встановлено, що відповідач не забирав автомобіль та ухилявся від оплати за його зберігання, що не заперечується його представником.
Відповідно до правил ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Правилами ст.81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.77 ЦПК України).
Згідно розрахунку позивача загальна сума плати за зберігання автомобіля становить 75 825 грн, виходячи із загальної кількості днів зберігання.
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши, що після проведення ремонтних робіт автомобіля, ТОВ «Саміт Моторз Україна» повідомив ОСОБА_1 про їх завершення та необхідність забрати транспортний засіб, однак відповідач автомобіль не забрав, дійшов обґрунтованого та мотивованого висновку про стягнення з останнього плати за зберігання майна в сумі        75 825 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що не було підстав забирати автомобіль, оскільки позивачем не виконано ремонт у повному обсязі та автомобіль мав істотні недоліки, колегія суддів не приймає до уваги з тих підстав, що неналежне виконання ремонту не звільняє відповідача від обов`язку забрати свій транспортний засіб протягом двох днів з моменту повідомлення, як було обумовлено сторонами перед передачею автомобіля позивачу.
Крім того, як правильно встановив суд першої інстанції, що у даній справі не підлягає доказуванню факт належного чи неналежного виконання позивачем робіт з гарантійного обслуговування автомобіля відповідача, оскільки обставини щодо виконання ремонтних робіт не є предметом спору. Спір щодо належності виконаних робіт вирішено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 5 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Саміт Моторз Україна», Підприємства з іноземними інвестиціями «Тайота-Україна» про захист прав споживача та зобов`язання виконати гарантійний ремонт автомобіля.
Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення вищезгаданих Правил та Порядку.
В обгрунтування даного доводу ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції не надав оцінки тому факту, що на момент надсилання позивачем вимоги про отримання транспортного засобу станом на 26 червня 2014 року, коли діяли Правила надання послуг технічного обслуговування, у відповідача були достатні поважні причини не забирати транспортний засіб зі станції технічного обслуговування, так як на думку останнього, автомобіль має істотний недолік, що може підтвердити або спростувати проведення незалежної експертизи.
Так, відповідно до пункту 2 розділу Х «Права та обов`язки замовника» Правил надання послуг технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року №615 замовник зобов`язаний: у разі неотримання без поважних причин КТЗ, їх складових частин (систем) у визначений договором строк відшкодувати виконавцю вартість їх зберігання, якщо інше не передбачено умовами договору.
Аналіз даної норми приводить до висновку, що у разі наявності поважних причин неотримання транспортного засобу замовник не зобов`язаний відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна (транспортного засобу), однак за умови, якщо інше не передбачене договором.
Водночас, як зазначалось вище, при передачі автомобіля ТОВ «Саміт Мотрз України» сторони погодили, що ОСОБА_1 зобов`язаний прийняти роботу та забрати власний автомобіль протягом двох робочих днів з моменту повідомлення позивача, і що у випадку затримки із прийняттям майна позивач має право вимагати плату за зберігання у розмірі 75,00 грн на добу за одиницю майна. З даною умовою ОСОБА_1 погодився та підписав наряд-замовлення.
В матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження того, що сторони узгодили право відповідача не відшкодовувати виконавцю вартість зберігання майна (транспортного засобу).
Також, недоведеними є доводи апеляційної скарги про те, що забирати транспортний засіб із станції технічного обслуговування - з території позивача не лише не було підстав, а й було небезпечно, як для життя і здоров`я відповідача, як власника автомобіля, та для оточуючих. Доказів у підтвердження цих обставин відповідачем не надано. Також не надано доказів у підтвердження доводів неналежного виконання позивачем зобов`язань по виконанню робіт за замовленням ОСОБА_1 .
Таким чином, колегія суддів вважає, що норми матеріального права судом першої інстанції застосовані правильно.  За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду, викладені в рішенні, відповідають обставинам справи, норми матеріального права застосовані правильно, у зв`язку з чим відсутні підстави для скасування рішення суду.
Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, з огляду на таке.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ОСОБА_1 також наводив доводи про те, що повний текст рішення мав бути складений 1 листопада, однак його не було оприлюднено станом на дату подання даної апеляційної скарги, що порушує право відповідача на оскарження такого рішення в строки, встановлені законодавством.
Указані обставини стали підставою для поновлення апеляційного строку ОСОБА_1 на оскарження рішення суду першої інстанції, однак не є підставою для скасування рішення з підстав, що визначені ст. 376 ЦПК України.
Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, не знайшли свого підтвердження.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову та заперечень на позов повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону дійшов правильного висновку про, що позов підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києві від 19 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	К. П. Приходько	
	С.О. Журба