ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 червня 2022 року                                                                                      Справа № 902/1026/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О. ,  суддя Савченко Г.І. 

секретар судового засідання Кушнірук Р.В. 

за участю представників сторін:
від позивача: Сторчак Т.В. 
від відповідача: Грабік О.А.
                           Копиця М.В.
від третьої особи: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької міської ради 
на рішення Господарського суду Вінницької області, ухваленого 13.04.22р. суддею Маслієм І.В. о у м.Вінниці, повний текст складено  25.04.22р. 
у справі № 902/1026/21 
за позовом Вінницької міської ради 
до   Фізичної особи-підприємця Копиці Марії Василівни 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірини Вікторівни
про визнання незаконним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 в задоволенні позову Вінницької міської ради до Фізичної особи-підприємця Копиці Марії Василівни, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірини Вікторівни, про визнання незаконним та скасування рішення, відмовлено повністю.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Вінницька міська рада звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Також, одночасно з апеляційною скаргою, скаржник заявив клопотання про поновлення пропущеного строку подання апеляційної скарги.
Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:
- вважає, що рішення місцевого господарського суду ухвалене з порушенням норм чинного законодавства;
- вказує, що ухвалою Господарського суду Вінницької області від 18.01.2022р. закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 21.02.2022р. о 16год 30хв.. 21.02.2022р. відповідач надіслав відзив на позовну заяву (через 3 місяці після встановленої судом дати для надання відзиву і додатків до нього), без надання конкретних доказів поважності причин пропуску строку. А суд протокольною ухвалою постановив долучити усі надані відповідачем документи до матеріалів справи, навіть не запитавши думки позивача;
- стверджує, що судом порушено процесуальні права позивача, явна упередженість суду при розгляді справи, надання відповідачеві переваг та привілеїв у вигляді додаткового часу на подання відзиву та доказів по справі, чим порушено Вінницької міської ради право на справедливий судовий розгляд;
- вважає, що дані обставини свідчать про упереджене ставлення суду до позивача, а також підтверджує той факт, що суд сприяє, зокрема, відповідачеві у вирішенні вказаної справи на його користь;
- зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою постанову Вінницького окружного адміністративного суду у справі №802/3800/15-а від 30.10.2015р. за позовом ФОП Копиці М.В. до Департаменту архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області по визнання протиправним та скасування наказу №33 від 10.04.2015р. "Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт", яким встановлено обставини, які мають безпосереднє відношення до спору. Рішення суду набрало сили;
- зауважує, що саме цим рішенням встановлено, що наказом №33 від 10.04.2015р. "Про скасування декларації про початок виконання будівельних робіт" скасовано дозвільні документи на будівництво, а дозвіл на виконання будівельних робіт №26/Ф-Цр від 7.04.2010р. втратив чинність;
- констатує, що Господарський суд Вінницької області, як підставу для відмови в задоволенні позову зазначає, що будівництво здійснювалось саме на підставі вказаного дозволу і є законним;
- вважає, що зазначені обставини ставлять під сумнів законність оскаржуваного рішення. Отже, судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам викладеним в позовній заяві та доказам, які містяться в матеріалах судової справи.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №902/1026/21/2626/22 від 17.052022р. матеріали справи №902/1026/21 витребувано з Господарського суду Вінницької області.
03.06.2022р. до Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №902/1026/21.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 06.06.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Вінницької міської ради на рішення Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 та призначено справу №902/1026/21 до розгляду на 21.06.2022р. об 15:00год., тощо.
06.06.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від представника відповідача - адвоката Грабік Олени Анатоліївни надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21 поза приміщенням суду. В даному клопотанні заявник просить забезпечити представнику відповідача можливість проведення судового засідання по справі №902/1026/21, призначеного 21.06.2022р. об 15:00год. в режимі відеоконференції поза приміщенням суду з використанням власних технічних засобів з використанням системи "EаsyCon".
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 09.06.2022р. задоволено клопотання  представника відповідача - адвоката Грабік Олени Анатоліївни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21 поза приміщенням суду та забезпечено представнику відповідача - адвокату Грабік О.А. участь в судовому засіданні у справі №902/1026/21, призначеному на 21.06.2022р. об 15:00год. в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку "EаsyCon".
06.06.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від представника відповідача надійшло клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21, забезпечення проведення якої просить у Господарському суді Вінницької області.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 09.06.2022р. задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21 та забезпечення проведення якої доручено у Господарському суді Вінницької області (адреса: 21018, м.Вінниця, вул.Пирогова, 29).
09.06.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суду від представника Вінницької міської ради надійшла заява про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21, забезпечення проведення якої просить у Господарському суді Вінницької області.
Ухвалою Північно - західного апеляційного господарського суд від 09.06.2022р. задоволено клопотання представника Вінницької міської ради про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції у справі №902/1026/21 та забезпечення проведення якої доручено у Господарському суді Вінницької області (адреса: 21018, м.Вінниця, вул.Пирогова, 29).
14.06.2022р. на поштову адресу Північно - західного апеляційного господарського суд від представника відповідача надійшов письмовий відзив від 09.06.2022р. №01 на апеляційну скаргу.
20.06.2022р. на електронну адресу Північно - західного апеляційного господарського суд від третьої особи надійшло клопотання, в якому просить розглядати справу за її відсутності. Також, про винесенні судового рішення по справі покладається на думку суду.
Учасники у справі були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, третя особа наданим їй процесуальним правом не скористалася та в судове засідання 21.06.2022р. не з`явилася, своїх повноважних представників не направила.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю третьої особи у справі.
Третя особа у справі не скористалася своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надала суду відзиву на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст.263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні 21.06.2022р. представник скаржника підтримала доводи апеляційної скарги та надала пояснення в обґрунтування своєї позиції. Вважає рішення місцевого суду незаконним та необґрунтованим. Просить суд рішення Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відповідач та її представник у письмовому відзиві на апеляційну скаргу і в судовому засіданні 21.06.2022р. заперечили проти її доводів, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою. Просять суд рішення Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, Вінницька міська рада звернулась до Господарського суду Вінницької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Копиці Марії Василівни про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора.
Обґрунтовуючи позовну заяву, Вінницька міська рада посилається на те, що 07.04.2010р. Фізичній особі-підприємцю Копиці Марії Василівні видано дозвіл на виконання будівельних робіт №26/А-Цр з будівництва кафе по 3-му пров.Гніванське шосе, с.Бохоники, Вінницького району.
Фізичною особою-підприємцем Копицею Марією Василівною подано до Реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції Вінницької області декларацію про початок виконання будівельних робіт від 10.04.2012р., яка зареєстрована інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 12.04.2012р. за №ВН08312056377.
На підставі вищезазначеної декларації, замовником якої була ФОП Копиця М.В., Державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції Гунько О.А. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 9598027 від 27.12.2013р. та внесені відомості до Реєстру (номер запису про право власності: 4099904 від 27.12.2013р.) речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за фізичною особою-підприємцем Копицею Марією Василівною на об`єкт нерухомого майна, а саме: незавершене будівництво будівлі кафе, яке знаходиться за адресою: с.Бохоники, пров.Гніванського шосе, 3, буд.60-6, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - рішення державного реєстратора).
Надалі, Департаментом державного архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області видано наказ від 10.04.2015р. №33, яким скасовано декларацію про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Інспекцією ДАБК у Вінницькій області 12.04.2012р. №ВН08312056377, на об`єкт: "Будівництво кафе по 3-му пров.Гніванського шосе с.Бохоники Вінницького району".
Підставою для прийняття наказу від 10.04.2015р. від №33 стала доповідна записка №1002-10-421 від 10.04.2015р. та п.14 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011р. №466 зі змінами, оскільки було встановлено, що на момент подачі заявником вказаної декларації, зазначене у п.13 архітектурно-будівельне завдання №16 від 04.12.2009р. втратило чинність (термін дії - до березня 2012 року).
Також, архітектурно-планувальне завдання як складова вихідних даних для проектування скасоване та втратило чинність у зв`язку з прийняттям Закону України від 16.09.2008р. №509-УІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву".
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2015р. у справі №802/3800/15-а - відмовлено в адміністративному позові Копиці М.В. до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу від 10.04.2015р. №33, яким скасовано декларацію про початок виконання будівельних робіт, зареєстровану Інспекцією ДАБК у Вінницькій області 18.04.2012р. №ВН 08312056377, на об`єкт: "Будівництво кафе по 3-му пров.Гніванського шосе с.Бохоники Вінницького району".
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016р. по справі №802/3800/15-а, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2015р. залишено без змін.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 30.10.2015р. у справі №802/3800/15-а та ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 28.01.2016р. встановлено, що ФОП Копицею М.В. порушено законодавство в сфері містобудівної діяльності, тому завідувач сектору по роботі з дозвільними документами Департаменту ДАБКІ у Вінницькій області рекомендував директору Департаменту скасувати реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт та виключити записи про його реєстрацію з єдиного реєстру. При цьому колегія суддів підкреслює, що необхідність подання декларації про початок виконання будівельних робіт у Копиці М.В. виникла у зв`язку з необхідністю із зміною виконроба та начальника відділу технічного нагляду.
Водночас, у Копиці М.В. не було такого обов`язку подачі декларації відповідно до ч.7 ст.36 Закону, адже будівництво було розпочато на підставі відповідного дозволу, виданого у 2010 році, натомість про зміну виконроба та начальника відділу технічного нагляду до дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області на виконання будівельних робіт з будівництва кафе по 3-му пров.Гніванського шосе с.Бохоники Вінницького району вносяться зміни.
У лютому 2016 році Вінницька міська рада звернулася до суду з позовом про визнання дій протиправними та скасування рішення (справа №802/221/16-а).
23.05.2016р. постановою Вінницького окружного адміністративного суду адміністративний позов Вінницької міської ради задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9598027 від 27.12.2013р. щодо реєстрації права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 0520680503:05:001:0629 за суб`єктом ОСОБА_1 ..
Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 26004400 від 10.11.2015р..
07.12.2016р. постановою Вінницький апеляційного адміністративного суду - апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Копиці М.В. задоволено частково. Постанову суду Вінницького окружного адміністративного суду від 23.05.2016р. змінено.
Викладено резолютивну частину постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 23.05.2016р. в такій редакції: "Адміністративний позов задовольнити частково. Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9598027 від 27.12.2013р. щодо реєстрації права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 0520680503:05:001:0629 за суб`єктом ОСОБА_1 . Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №26004400 від 10.11.2015р.. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.".
28.12.2016р. право власності за ОСОБА_1 - скасовано, на підставі постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016р..
30.06.2021р. постановою Верховного Суду провадження у справі №802/221/16-а за позовом Вінницької міської ради до відділу з питань державної реєстрації на нерухоме майно Вінницької районної адміністрації, треті особи - Вінницька місцева прокуратура Вінницької області, ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення-закрито. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23.05.2016р. та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016р. - скасовано. Вирішено, що спір має вирішуватись за правилами господарського судочинства.
22.09.2021р. Державним реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської рад - Левчук Ірина Вікторівна зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на незавершене будівництво, будівля кафе, по АДРЕСА_1 . Підстави державної реєстрації: - Дозвіл на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р.; - Технічний паспорт №ТІ01:7764-3412-3892-4877 від 21.09.2021р.; - Постанова Верховного суду від 30.06.2021р..
Враховуючи, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна був дозвіл на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р., на об`єкт: "Будівництво кафе по 3-му пров. Гніванського шосе с.Бохоники Вінницького району" (замовник - ФОП Копиця М.В.), який втратив чинність ще 08.04.2011р., позивач вважає дії державного реєстратора незаконними, оскільки рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності Копиці М.В. на об`єкт нерухомого майна-незавершене будівництво, будівля кафе прийнято на підставі недостовірних даних, які зазначила замовник ФОП Копиця, а тому вважається незаконним та підлягає скасуванню.
Оскаржуване рішення державного реєстратора прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню в судовому порядку як незаконне рішення про реєстрацію права власності ФОП Копиці М.В. на об`єкт нерухомого майна.
Враховуючи вище зазначене, позивач звернувся до суду з даним позовом, а саме про визнання незаконним та скасувати рішення Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірина Вікторівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 60597204 від 27.09.2021р. шляхом скасування запису про внесення відомостей до реєстру номер запису про право власності: 44165299 від 22.09.2021р. речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за Копицею Марією Василівною на об`єкт нерухомого майна, а саме: незавершене будівництво будівлі кафе, яке знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Бохоники, пров. Гніванського шосе, 3, буд.60-б з припиненням права власності.
Ухвалою від 18.10.2021р. Господарський суд Вінницької області постановив позовну заяву №01-00-011-68156 від 12.10.2021р. Вінницької міської ради залишити без руху та встановити позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви 10 днів з дня вручення цієї ухвали.
20.10.2021р. до  Господарського суду Вінницької області надійшла заява позивача без номеру та дати про усунення недоліків, разом із якою надано примірник нової редакції позовної заяви.
Ухвалою від 20.10.2021р. Господарський суд Вінницької області постановив відкрити провадження у справі №902/1026/21, розгляд справи здійснити за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання у справі призначити на 23.11.2021р..
19.11.2021р. до Господарського суду Вінницької області надійшли пояснення по суті спору від Вінницької окружної прокуратури, яку помилково було залучено до участі у справі як відповідача.
Ухвалою від 23.11.2021р. Господарський суд Вінницької області постановив відкласти підготовче засідання на 14.12.2021р. та залучити до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірину Вікторівну щодо залучення Вінницької окружної прокуратури відмовлено.
09.12.2021р. до Господарського суду Вінницької області надійшло клопотання позивача про долучення доказів до матеріалів справи.
13.12.2021р. до Господарського суду Вінницької області надійшли пояснення третьої особи по суті спору.
Зокрема, в поясненнях третя особа - Державний реєстратор відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірина Вікторівна зазначила, що підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стали документи, перелік, яких вказаних у Інформаційній довідці із державного реєстру речових прав та їх обтяжень, а саме: дозвіл на виконання будівельних робіт, серія та номер: 26/А-Цр, виданий 07.04.2010р. видавник ДАБІ, технічний паспорт, серія та номер:Т101:7764-3412-3892-4877, видавник: ЄДЕССБ, постанова Верховного Суду у справі №802/221/16-а.
Підстави для відмови в державній реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме: незавершеного будівництва будівля кафе, яке розташоване за адресою: Вінницький район, с.Бохоники, пров. Гніванське шосе,3 буд.60 визначених ст.24 Закону, були відсутні, а перевіряти дію дозволу на виконання будівельних робіт нормам чинного законодавства до повноважень державного реєстратора речового права визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачено.
Враховуючи вищевикладене, при винесенні рішення суду по справі №902/1026/21 за позовом Вінницької міської ради до ФОП Копиці Марії Василівни про визнання незаконним та скасування рішення, третя особа покладається на розсуд суду, та просить розгляд справи проводити без її участі.
Ухвалою від 14.12.2021р. Господарський суд Вінницької області постановив продовжити строк підготовчого провадження по справі з ініціативи суду на 30 днів та відкласти підготовче засідання на 18.01.2022р..
Ухвалою від 18.01.2022р. Господарський суд Вінницької області постановив закрити підготовче провадження та призначити справу для судового розгляду по суті на 09.02.2022р..
Ухвалою від 09.02.2022р. Господарський суд Вінницької області постановив відкласти розгляд справи по суті на 21.02.2022р..
21.02.2022р. на адресу Господарського суду Вінницької області від відповідача надійшли відзив на позовну заяву, клопотання про долучення доказів до матеріалів справи та клопотання про витребування доказів.
Зокрема, обґрунтовуючи поданий відзив відповідач зазначив, що позивачем оскаржуючи рішення про державну реєстрацію стверджується, що вона здійснена на підставі недостовірних даних, а саме наданого ФОП Копицею М.В. дозволу на виконання будівельних робіт від 07.04.2010р. року, який на думку позивача втратив чинність, тому рішення підлягає скасуванню.
Тобто, позивачем вказується лише одна підстава, а саме надання ФОП Копицею М.В. дозволу, який на думку позивача втратив чинність, для скасування рішення про державну реєстрацію.
Підставами державної реєстрації стали наступні документи: Дозвіл на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р.; Технічний паспорт від 21.09.2021р. та постанова Верховного суду від 30.06.2021р. у справі №802/221/16-а, якою були скасовані рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 9598027 від 27.12.2013р. щодо реєстрації права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: с.Бохоники, Гніванське шосе,3, буд.60-б за ФОП Копицею М.В. та визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 26004400 від 10.11.2015р..
Враховуючи наявність судового рішення, яке стало підставою здійснення реєстраційних дій, фактично відновлення за ФОП Копицею М.В. її права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: с.Бохоники, Гніванське шосе, 3, буд.60-б, до даних правовідносин мала застосовуватись норма ст.31 прим 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою закріплений порядок здійснення реєстраційних дій виключно на підставі рішення.
Стосовно чинності Дозволу на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р. представником відповідача зазначено, що оскільки на час набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (12.03.2011р.) дозвіл ФОП Копиці М.В. від 07.04.2010р. був чинним, окрім того нею вже було розпочато будівельні роботи (що встановлено рішеннями судів у справах №2а/0270/4811/12 та №802/3800/15), такий дозвіл вважається чинним до завершення будівництва.
Також, Дозвіл на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р. на даний час є чинним, а правомірність його надання додатково встановлена постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 02.04.2012р. у справі №2а/0270/3764/11.
Водночас, при оскарженні ФОП Копицею М.В. наказу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області №33 від 10.04.2015р., яким скасовано декларацію ФОП Копиці М.В. від 12.04.2012р. про початок будівельних робіт, їй було відмовлено у задоволенні позову, однак колегією суддів апеляційної інстанції в ухвалі від 28.01.2016р. справа №802/3800/15-а, зазначено, що у ФОП Копиці М.В. не було такого обов`язку подачі декларації відповідно до ч.7 ст.36 Закону, адже будівництво було розпочато на підставі відповідного дозволу, виданого у 2010 році, натомість про зміну виконроба та начальника відділу технічного нагляду до дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області на виконання будівельних робіт з будівництва кафе по 3-му провулку Гніванського шосе, с.Бохоники, Вінницького району вносяться зміни.
Покликання позивача на те, що подальше посилання колегії суддів на п.2 ч.1 ст.34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно якого замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об`єктів будівництва, що належать до І - III категорій складності, а частиною 2 цієї статті передбачено, що зазначені у частині першій цієї статті документи, що надають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва стосується саме ФОП Копиці М.В, не відповідає дійсності, так як відповідне посилання йде окремим абзацом і не має трактуватись як роз`яснення дій саме для ФОП        Копиці М.В..
Окрім зазначеної хронології подій, позивачем у позовній заяві не зазначено, що у 2012 році Вінницькою міською радою було подано до Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, третьої особи ФОП Копиці М.В. позовну заяву про визнання протиправним та скасування дозволу на будівництво від 07.04.2010р., визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про початок будівельних робіт від 12.04.2012р.. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2012р. справа №2а/0270/4811/12 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.01.2013р. постанову залишено без змін.
З огляду на викладені у відзиві обставини та нормативне обґрунтування представник відповідача вважає, що вимоги позивача є безпідставними, недоведеними та задоволенню не підлягають, оскільки оскаржуваним рішенням державного реєстратора було засвідчено право за ФОП Копиця М.В. на нерухоме майно яке було вже попередньо за нею зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9598027 від 27.12.2013р., підставою для винесення якого був Дозвіл на виконання будівельних робіт від 07.04.2010р. та договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення серії та номер 1329 посвідчений приватним нотаріусом Надольською Т.П..
На визначену судом дату (21.02.2022р.) у судове засідання з`явились представники позивача та відповідача. У судовому засіданні суд протокольною ухвалою постановив долучити усі надані відповідачем документи до матеріалів справи, відхилити клопотання відповідача про витребування доказів та оголосити перерву у судовому засіданні до 25.02.2022р..
Враховуючи неявку у судове засідання представника третьої особи, суд ухвалою від 22.02.2022 повідомив останнього про дату, час та місце наступного судового засідання у порядку визначеному ст. 120, 121 ГПК України.
Ухвалою від 25.02.2022р. Господарський суд Вінницької області постановив відкласти розгляд справи по суті на 23.03.2022р., з підстав викладених в ухвалі.
Ухвалою від 23.03.2022р. Господарський суд Вінницької області постановив відкласти розгляд справи по суті на 13.04.2022р..
Як вже зазначалося, рішенням Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
В силу ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
Здійснюючи правосуддя, суд забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України, водночас, визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань і це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч.5 ст.55 Конституції України).
Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України визначає Україну як правову державу, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Одним з основних фундаментальних елементів цього принципу є юридична визначеність (legal certainty). Юридичні норми мають бути чіткими, ясними і недвозначними, оскільки інше не може забезпечити їх однакове застосування.
Водночас, ст.9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На розширення цього положення Основного Закону в ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом першим статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява №32053/13).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006р. (заяви №29458/04 та №29465/04) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.ст.6, 13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997р..
У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги ст.13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини" від 12.07.2001р. зазначено, що право на доступ до суду, гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним і може підлягати обмеженню; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або до такої міри, що це вже спотворює саму суть цього права.
Як вказано у рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004р., верховенство права - це панування права в суспільстві. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в      Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
У відповідності до ст.7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Іноземці, особи без громадянства та іноземні юридичні особи мають право на судовий захист в Україні нарівні з громадянами і юридичними особами України. Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України. кожному гарантується захист його прав, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Кожен має право на участь у розгляді своєї справи у визначеному процесуальним законом порядку в суді будь-якої інстанції.
Таким чином, конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі і формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному об`ємі і забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі ст.13 Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду.
Водночас, під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Відповідно до п.6 ч.1 ст.20 Господарського процесуального кодексу України, господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності   чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно,   яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи   підприємці.
У відповідності до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018р. у справі №823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, також вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято оспорене рішення, здійснено оспорений запис.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.02.2019р. у справі №910/6090/18 (провадження №12-269гс18), спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим, а тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін.
З огляду на викладене, даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Також, постановою Верховного суду від 30.06.2021р. провадження у справі №802/221/16-а за позовом Вінницької міської ради до відділу з питань державної реєстрації на нерухоме майно Вінницької районної адміністрації, треті особи - Вінницька місцева прокуратура Вінницької області, ОСОБА_1 про визнання дій протиправними та скасування рішення-закрито. Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23.05.2016р. та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016р. - скасовано. Вирішено, що спір має вирішуватись за правилами господарського судочинства.
За приписами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Як свідчать матеріали справи, способом захисту свого цивільного права (інтересу) у даній справі Вінницькою міською радою визначено визнання незаконним та скасування рішення Державного реєстратора відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Ірина Вікторівна про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 60597204 від 27.09.2021р. шляхом скасування запису про внесення відомостей до реєстру номер запису про право власності: 44165299 від 22.09.2021р. речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, а саме: незавершене будівництво будівлі кафе, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з припиненням права власності.
Правовідносини в сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регламентовано Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004р. №1952-1V, Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1127 (зі змінами) (Порядок №1127).
Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав).
Відповідно до ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.
Частиною 3 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.
У відповідності до ст.18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", визначено, що Державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів та/або відомостей Державного реєстру прав, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав).
Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно п.6 Порядку про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015р. №1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса.
Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком.
За приписами ст.27-1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", для державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва подаються такі документи: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом (у разі відсутності у Державному реєстрі прав зареєстрованого відповідного речового права на земельну ділянку); 2) документ, що відповідно до законодавства надає право на виконання будівельних робіт (крім випадків, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва);3) документ, що містить опис об`єкта незавершеного будівництва за результатами технічної інвентаризації такого об`єкта (крім випадків, коли такий документ внесено до Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва).
До реєстрації права власності на новозбудоване нерухоме майно особа є власником лише матеріалів, обладнання та іншого майна, що було використано в процесі будівництва.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 21.03.2019р. по справі №909/175/18, що це правило застосовується лише "при наявності усієї дозвільної документації, тобто документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об`єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об`єкта незавершеного будівництва".
Право власності виникає за наявності певних юридичних фактів, які передбачено цивільним законодавством. Це можуть бути будь-які підстави, які не заборонено законом.
У цивільному праві закріплено презумпцію правомірності набуття права власності. Усі підстави набуття права власності поділяються на первісні (право власності у суб`єкта виникає вперше) та похідні способи набуття права власності (зміна власника).
Тобто, із комплексного аналізу Цивільного кодексу України, законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". "Про основи містобудування". "Про регулювання містобудівної діяльності" випливає, що особа стає власником новоствореного об`єкта нерухомості після завершення його будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації. Таким чином, право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту державної реєстрації права.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 24.01.2020р. року у справі №910/10987/18, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
В силу ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як встановлено судом, що позивачем оскаржуючи рішення про державну реєстрацію стверджується, що вона здійснена на підставі недостовірних даних, а саме наданого ФОП Копицею М.В. дозволу на виконання будівельних робіт від 07.04.2010р., який на думку позивача втратив чинність, тому рішення підлягає скасуванню.
Також, позивачем вказується лише одна підстава, а саме надання ФОП Копицею М.В. дозволу, який на думку позивача втратив чинність, для скасування рішення про державну реєстрацію.
Матеріали справи свідчать, що підставою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно стали документи, а саме: дозвіл на виконання будівельних робіт, серія та номер: 26/А-Цр, виданий 07.04.2010р. видавник ДАБІ, технічний паспорт, серія та номер: Т101:7764-3412-3892-4877, видавник: ЄДЕССБ, постанова Верховного Суду від 30.06.2021р. у справі №802/221/16-а, якою були скасовані рішення судів попередніх інстанцій, якими визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9598027 від 27.12.2013р. щодо реєстрації права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: с.Бохоники, Гніванське шосе,3, буд.60-б за ФОП Копицею М.В. та визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про внесення змін до запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №26004400 від 10.11.2015р..
Отже, враховуючи наявність судового рішення, яке стало підставою здійснення реєстраційних дій, фактично відновлення за ФОП Копицею М.В. її права власності на незавершене будівництво, будівля кафе, що розташоване за адресою: с.Бохоники, Гніванське шосе,3, буд.60-б, до даних правовідносин мала застосовуватись норма ст.31 прим 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою закріплений порядок здійснення реєстраційних дій виключно на підставі рішення.
Також, Державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради Левчук Іриною Вікторівною в письмових поясненнях зазначено, що перевіряти дію дозволу на виконання будівельних робіт нормам чинного законодавства до повноважень державного реєстратора речового права визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не передбачено. А тому були відсутні підстави для відмови в державній реєстрації речового права на нерухоме майно, а саме: незавершеного будівництва будівля кафе, яке розташоване за адресою: Вінницький район, с.Бохоники, пров. Гніванське шосе,3 буд.60 визначених ст.24 Закону.
Крім того, стосовно дозволу на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07.04.2010р., слід зазначити, зокрема наступне.
Відповідно до п.1 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" дозвіл на виконання будівельних робіт, отриманий до набрання чинності підпунктів (до 13.04.2009р.), вказаних у першому реченні цього пункту, зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 14.10.2008р.), а щодо об`єктів містобудування, будівництво яких розпочато - до завершення їх будівництва. Зазначена норма є нормою прямої дії, у зв`язку з чим, дозволи на виконання будівельних робіт, отриманні до набуття чинності підпункту 17 п.10 розділу І цього Закону, є чинними та не потребують продовження терміну їх дії в межах строків, встановлених п.1 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву".
Водночас, згідно п.8 розділу V Прикінцевих положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набуття чинності цим Законом (до 12.03.2011р.), є чинними до завершення будівництва об`єкта.
У відповідності до роз`яснень наданих у Листі Міністерства юстиції У країни №Н-35267-18 від 30.01.2009р., а саме у п.3 "Щодо порядку застосування актів у разі суперечності правових норм у підзаконних нормативно-правових актах однакової юридичної сили", позиція Міністерства юстиції щодо порядку правозастосування у разі суперечності правових норм підзаконних нормативно-правових актів однакової юридичної сили також висловлена у листі від 26.12.2008р. №758-0-2-08-19 "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії". У п.1 листа зазначено, що у разі існування неузгодженості між нормами, виданими одним і тим самим нормотворчим органом, застосовується акт, виданий пізніше, навіть якщо прийнятий раніше акт не втратив своєї чинності. Така неузгодженість може виникнути внаслідок того, що прийняття нової норми не завжди супроводжується скасуванням "застарілих" норм з одного й того ж питання.
З огляду на те, що Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийнято 17.02.2011р. (набув чинності 12.03.2011р.), тобто пізніше Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву", суд вважає, що до даних правовідносин підлягає застосуванню положення саме Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Таким чином, враховуючи те, що на час набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (12.03.2011р.) дозвіл ФОП Копиці М.В. від 07.04.2010р. був чинним, окрім того нею вже було розпочато будівельні роботи, а тому слід дійти висновку, що такий дозвіл вважається чинним до завершення будівництва.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом, що позивачем у позовній заяві не зазначено, що у 2012 році Вінницькою міською радою було подано до Державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області, третьої особи ФОП Копиці М.В. позовну заяву про визнання протиправним та скасування дозволу на будівництво від 07.04.2010р., визнання протиправною та скасування реєстрації декларації про початок будівельних робіт від 12.04.2012р.. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 22.11.2012р. справа №2а/0270/4811/12 в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.01.2013р. постанову залишено без змін.
Зокрема, судами першої та апеляційної інстанції даючи правову оцінку діям відповідача, вказано наступне: "Правові та організаційні основи містобудівної діяльності встановлюються Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року.
Відповідно до частин 1, 2 статті 36 зазначеного Закону, право на виконання будівельних робіт на об`єктах, що належать до I-III категорій складності, підключення об`єкта будівництва до інженерних мереж та споруд надається замовнику та генеральному підряднику чи підряднику після реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт.
Реєстрацію декларації проводять відповідні інспекції державного архітектурно - будівельного контролю на безоплатній основі протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації.
Зазначені положення кореспондуються з пунктом 2 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року №466 (далі-Порядок № 466).
Як вбачається з пунктів 9-11 Порядку № 466, замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних процедур у будівництві до Інспекції два примірники декларації за формою згідно з додатком 2. Замовник згідно із законом відповідає за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації.
Інспекція протягом п`яти робочих днів з дня надходження декларації перевіряє повноту даних, зазначених у декларації, та вносить їх до єдиного реєстру. У разі коли декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, Інспекція повертає її замовнику з обґрунтуванням причин повернення у строк, передбачений для її реєстрації.
Відповідно до частини 8 статті 36 "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про початок виконання будівельних робіт, та виконання будівельних робіт без зареєстрованої декларації.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при отриманні декларації, відповідач перевіряє лише повноту зазначених у ній даних, а замовник несе відповідальність за достовірність даних зазначених в ній. Така відповідальність встановлюється Законом України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" від 14 жовтня 1994 року. Так, відповідно до пунктів 3, 4 частини 2 статті 2 зазначеного Закону, суб`єкти містобудування, які є замовниками будівництва об`єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за виконання будівельних робіт без реєстрації декларації про початок виконання таких робіт, а також наведення недостовірних даних у зазначеній декларації.
До набрання чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" право на виконання будівельних робіт виникало на підставі дозволу на виконання будівельних робіт, отриманого в порядку і на підставах визначених статтею 29 Закону України "Про планування і забудову територій", який і було отримано третьою особою ФОП Копицею М.В. 07 квітня 2010 року.
Що стосується доводів позивача щодо закінчення терміну дії архітектурно-планувального завдання в лютому 2012 року, і в зв`язку з чим неможливості здійснення реєстрації декларації, то колегією враховується наступне. Визначення поняття архітектурно-планувального завдання містилося в Законі України "Про архітектурну діяльність" в редакції чинній до 14 квітня 2009 року, згідно з статтею 1 якого це документ, який містить комплекс містобудівних та архітектурних вимог і особливих умов проектування і будівництва об`єкта архітектури, що випливають з положень затвердженої містобудівної документації, місцевих правил забудови населених пунктів, відповідних рішень органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, включаючи вимоги і умови щодо охорони пам`яток історії та культури, довкілля, законних прав і інтересів громадян та юридичних осіб при розташуванні об`єкта архітектури на конкретній земельній ділянці.
Відповідно до статті 5 цього Закону архітектурно-планувальне завдання відносилося до вихідних даних.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сприяння будівництву" від 16 вересня 2008року (надалі - Закон № 509-71) внесені зміни, які набрали чинності 14 квітня 2009 року, до Законів України "Про планування і забудову територій", ЗУ "Про основи містобудування", ЗУ "Про архітектурну діяльність", якими поняття "вихідні данні (архітектурно-планувальне завдання, завдання на проектування і технічні умови) " замінено на "містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки".
При цьому, відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону №509-71 дозвіл на будівництво об`єкта містобудування, вихідні дані (архітектурно-планувальне завдання та технічні умови щодо інженерного забезпечення), та дозвіл на виконання будівельних робіт, отримані до 14 квітня 2009 року зберігають чинність протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 14 жовтня 2010 року), а щодо об`єктів містобудування, будівництво яких розпочато, - до завершення їх будівництва.
Відповідно ж до частини 9 статті 27 Закону України "Про планування і забудову територій" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) в редакції чинній після 14 квітня 2009 року і до набрання чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" 12 березня 2011 року, вихідні дані об`єкта містобудування є чинними до завершення будівництва цього об`єкта, але не менше двох і не більше п`яти років.
Частиною 10 статті 29 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17 лютого 2011 року, на підставі якого втратив чинність Закон України "Про планування і забудову територій", визначено, що вихідні дані є чинними до завершення будівництва об`єкта.
Будівництво спірного об`єкту розпочато ФОП Копицею М.В. після отримання Дозволу № 26/А-ЦР, а саме в квітні 2010 року, що підтверджується актом перевірки №120-ПП від 02 червня 2010 року.
Враховуючи зазначене, архітектурно-планувальне завдання № 16 зазначене в декларації про початок виконання будівельних робіт від 10 квітня 2012 року є чинним до завершення будівництва об`єкту.
Крім того, колегія суддів враховує пояснення відповідача та третьої особи щодо того, що реєстрація декларації була здійснена лише в зв`язку із зміною виконроба та начальника відділу технічного нагляду. Зазначений обов`язок замовника випливає з частини 6 статті 36 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (чинного на день реєстрації декларації), відповідно до якої у разі якщо право на будівництво об`єкта передано іншому замовнику або змінено генерального підрядника чи підрядника (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) або осіб, відповідальних за проведення авторського і технічного нагляду, або відповідальних виконавців робіт, замовник протягом трьох робочих днів повідомляє про такі зміни інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю, яка зареєструвала декларацію про початок виконання будівельних робіт. Зазначені положення кореспондуються із вимогами пункту 14 Порядку №466, який, крім того, визначає, що виконання будівельних робіт без подання такого повідомлення не може продовжуватися.
Якби зазначені особи не змінювалися, відповідно у третьої особи не було би необхідності здійснення реєстрації декларації, оскільки право на виконання будівельних робіт в неї виникло на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №26/А-Цр від 07 квітня 2010 року.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що реєстрацію декларації про початок виконання будівельних робіт 10 квітня 2012 року відповідачем здійснено правомірно, оскільки архітектурно-планувальне завдання №16 є чинним до завершення будівництва об`єкту, та, крім того, відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій декларації, несе замовник.".
Також, як вже зазначалось вище 10.04.2015р. наказом Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області №33, скасовано декларацію ФОП Копиці М.В. від 12.04.2012р. про початок будівельних робіт.
Водночас, при оскарженні ФОП Копицею М.В. зазначеного наказу Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій області №33, їй було відмовлено у задоволенні позову, однак колегією суддів апеляційної інстанції в ухвалі від 28.01.2016р. справа   №802/3800/15-а, зазначено, що у ФОП Копиці М.В. не було такого обов`язку подачі декларації відповідно до ч.7 ст.36 Закону, адже будівництво було розпочато на підставі відповідного дозволу, виданого у 2010 році, натомість про зміну виконроба та начальника відділу технічного нагляду до дозволу Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області на виконання будівельних робіт з будівництва кафе по 3-му провулку Гніванського шосе, с.Бохоники, Вінницького району вносяться зміни.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Водночас, слід зазначити, що факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019р. по справі №922/643/19).
Правило про преюдицію сприяє додержанню процесуальної економії.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії (постанова КГС ВС від 10.12.2019р. по справі №910/6356/19).
Преюдиційні обставини обов`язкові для суду навіть якщо він вважає, що вони були встановлені неправильно.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019р. по справі №520/11429/17).
Статус сторін, в якому вони брали участь у іншій справі, не впливає на преюдиційність обставин.
Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, – при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах – позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19.12.2019р. по справі №916/1041/17).
Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судовго рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11.12.2019р. по справі №320/4938/17).
Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10.10.2019р. по справі №910/2164/18, постанова КГС ВС від 08.07.2019р. по справі №908/156/18).
Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції про необґрунтованість та взаємосуперечливість твердження позивача про порушення державним реєстратором вимог чинного законодавства, оскільки оскаржуваним рішенням державного реєстратора було засвідчено право за ФОП Копиця М.В. на нерухоме майно яке було вже попередньо за нею зареєстроване на підставі рішення державного реєстратора реєстраційної служби Вінницького районного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №9598027 від 27.12.2013р., підставою для винесення якого був Дозвіл на виконання будівельних робіт від 07.04.2010р., який як вже зазначалось вище є чинним до завершення будівництва об`єкту, та договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення серії та номер 1329 посвідчений приватним нотаріусом Надольською Т.П., дійсність якого сторонами в даній справі не оскаржується, інформація про визнання даного договору недійсним в матеріалах справи відсутня.
Отже, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про відсутність порушень під час внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності №44165299 від 22.09.2021р. речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за Копицею Марією Василівною на об`єкт нерухомого майна, а саме: незавершене будівництво будівлі кафе, яке знаходиться за адресою: Вінницька область, Вінницький район, с. Бохоники, пров. Гніванського шосе, 3, буд.60-б, оскільки такі дії вчинялись державним реєстратором на виконання вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 26.10.2011р. №1141, та постанови Верховного Суду від 30.06.2021р. у справі №802/221/16-а.
За вказаних обставин, виходячи із системного аналізу обставин встановлених при розгляді даної справи у їх сукупності та наданих доказів, виходячи із загальних засад, встановлених у ст.3 ЦК України, а саме справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову.
Стосовно доводів скаржника щодо порушення судом першої інстанції процесуальних прав позивача, щодо упередженості суду при розгляді справи, надання відповідачеві переваг та привілеїв у вигляді додаткового часу на подання відзиву та доказів по справі, чим порушено принцип справедливого розгляду, слід зазначити наступне.
Згідно п.4 ч.5 ст.13 ГПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
Як свідчать матеріали справи та вказано у оскаржуваному рішенні суду, що 23.11.2021р. у судове засідання з`явились представник позивача і відповідач. В подальшому, представник відповідача у судові засідання не з`являвся.
Як зазначено відповідачем, що 09.02.2022р. у судове засідання з`явилась відповідачка та пояснила суду, що її адвокат з невідомих їй причин у судові засідання не з`являвся, докази на підтвердження її заперечень не надавав, також додатково нею були надані пояснення, що зв`язатись зі своїм адвокатом, який здійснював представництво її інтересів вона вже тривалий час не може і що він з невідомих причин не виходить з нею на зв`язок та не віддає передані йому документи що стосуються даної справи та просила суд відкласти розгляд справи та надати час для можливості знайти іншого представника для захисту її інтересів. 
Враховуючи дані обставини, у зв`язку з необхідністю забезпечення реалізації всіма учасниками процесу своїх праві обов`язків, з метою повного та всебічного розгляду справи, з роз`ясненням положень ст.207 ГПК України, згідно яких під час розгляду справи по суті в учасників справи з`ясовується, чи мають вони заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи, суд постановив відкласти розгляд справи та зобов`язати учасників процесу направити в засідання уповноважених представників. 
Враховуючи викладені відповідачем обставини та їх поважність, суд першої інстанції з урахуванням принципів справедливості та всебічності судового розгляду надав останній додатковий час для реалізації своїх процесуальних прав. Окрім того представник позивача проти даного клопотання не заперечував та послався на розсуд суду. 
Згідно договору про надання правової допомоги №15/02 від 15.02.2022р., новим представником відповідача здійснюється представництво і захист інтересів останньої. 
Надалі, 16.02.2022р. новим представником відповідача подане клопотання про ознайомлення з матеріалами справи №902/1026/21 для підготовки відповідних заперечень та викладення їх у відзиві на позовну заяву, відповідно до положень ст.165 ГПК України.
В подальшому, представником відповідача було подано відзив у справі №902/1026/21. 
За приписами ч.9 ст.165 ГПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. 
З огляду на викладене вище, слід дійти висновку, що  судом першої інстанції  об`єктивно було встановлено поважність причин пропуску строків подачі відзиву представником відповідача у даній справі.
Судові витрати судом розподілено з урахуванням положень ст.ст.123, 129 ГПК України.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що заперечення скаржника та відповідні обґрунтування в апеляційній скарзі щодо обставин справи є безпідставними та такими, що не можуть впливати на розгляд справи по суті.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Слід також зазначити, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010р. у справі "Серявін та інші проти України" Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994р., серія A, №303-A, п.29).
Відповідно до ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказі.
В силу приписів ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Натомість, скаржником не надано достатніх належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.75, 76 ГПК України на підтвердження своєї правової позиції, викладеної в апеляційній скарзі.
Зважаючи на вказане, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених обставин справи, не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції до уваги.
Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За наведених обставин, рішення Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Вінницької міської ради - без задоволення.
Керуючись ст.ст.129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд, -
                      
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Вінницької міської ради залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 13.04.2022р. у справі №902/1026/21 – без змін.
2. Справу №902/1026/21 повернути до Господарського суду Вінницької області.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в строк та в порядку встановленому ст.ст.287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений "22" червня 2022 р.

Головуючий  суддя                                                                      Павлюк І.Ю. 

Суддя                                                                                              Демидюк О.О.  

Суддя                                                                                              Савченко Г.І.