Дата документу 11.08.2022 Справа № 336/8355/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/8355/21                  Головуючий у 1 інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/807/1537/22                        Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2022 року                                                                         м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого:         Маловічко С.В.
суддів:                        Гончар М.С.,
                                     Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, 
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони зареєстрували шлюб 12 березня 2005 року у Міському відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 168. Від шлюбу вони мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені у вересні 2021 року з причин повної відсутності взаєморозуміння та абсолютно різних поглядів на сімейне життя. Позивачка втратила до відповідача почуття любові та поваги, тому прийшла до повного переконання про необхідність розірвання шлюбу. Вважаючи примирення та подальше збереження сім`ї неможливим, позивач просила розірвати шлюб.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року позов задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12 березня 2005 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 168.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 гривень.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2022 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду,  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконністьу зв`язку з порушенням судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідач заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки суд першої інстанції відбувся за його відсутності, та судом не були вжиті будь-які заходи щодо примирення подружжя. 

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем, яка отримала копію апеляційної скарги, не направлено, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи у відповідності до вимог ч. 3 статті 360 ЦПК України.

Натомість, на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_2 в якій вона повідомила, що знаходиться за межами країни, та не погоджується з апеляційною скаргою. Додатково повідомила, що не має наміру залишатися у шлюбі з ОСОБА_1 , та просить не скасовувати рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2021р. 

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом статті 274 ч. 4 п. 1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження можуть бути розглянуті справи про розірвання шлюбу.

З урахуванням змісту вказаної норми, та враховуючи, що нових доказів до справи апелянт, оскаржуючи рішення про розірвання шлюбу, не долучав, що потребувало б проведення судового засідання для їх дослідження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  12 березня 2005 року 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який був 
зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 168 (а.с.3).
Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 29.09.2021р. (а.с.4), та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим повторно 30.09.2021р. (а.с.5).

Позивач у позові вказувала, що шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2021 року через те, що в родині відсутнє взаєморозуміння та маються різні погляди на сімейне життя, що вона втратила до відповідача почуття любові і поваги, у зв`язку з чим вона вважає, що сім`я розпалась остаточно і поновлена бути не може.

З`ясувавши фактичні взаємини сторін, перераховані обставини сімейних відносин між подружжям, суд дійшов висновку про те, що подальше спільне життя сторін та збереження їх шлюбу буде суперечити їх інтересам.

Перевіряючи рішення суду щодо його законності, колегія апеляційного суду виходить із такого. 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", у рішенні суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.
З’ясувавши фактичні взаємовідносини сторін, обставини їх життя, дійсні причини заявленого позову, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції позбавив можливості зберегти сім`ю, тому розірвання шлюбу може бути передчасним, апеляційний суд відхиляє, оскільки вони носять суто формалізований та декларативний характер, ґрунтуються на безпідставних припущеннях та спростовуються протилежними ствердженнями позивача, яка наполягає на розірванні шлюбу з відповідачем.

З огляду на вказане, судом першої інстанції вірно з`ясовано узагальнені причини фактичного припинення шлюбу та мотиви, на підставі яких він дійшов висновку про те, що збереження сім`ї є неможливим, тоді як наведені доводи відповідача не впливають на правильність встановлених судом фактичних обставин справи та його висновків.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та гру-

нтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. 

Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.
До того ж, з дня ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу, до теперішнього часу, пройшло більше шести місяців, але сторонами до апеляційного провадження не надано жодного доказу, що шлюбні відносини між ними відновлено. А позивач навіть не скористалась правом на відзив, що свідчить про конклюдентність її дій щодо згоди з рішенням суду. 

Отже, відповідачем ані суду першої інстанції, ані до апеляційної скарги, ані в подальшому на стадії апеляційного провадження не надано доказів про вчинення будь-яких дій для збереження сім`ї, крім оскарження рішення суду в апеляційному порядку, що не є само по собі підставою для скасування оскаржуваного рішення про розірвання шлюбу.
Так, навіть з апеляційної скарги вбачається, що сторони мешкають за різними адресами. А тому, навіть відсутня ознака спільного проживання сторін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, так як сторони спільно не проживають, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловила.
А відтак, перебування позивача в шлюбі з ОСОБА_1 не відповідає її інтересам, яка погодилась з рішенням суду, наголошуючи на втраті почуття любові та поваги у подружжя, а тому вона не може бути примушена до збереження такого шлюбу. 

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про необхідність піклування та спілкування батька з дітьми у сім`ї, апеляційний суд враховує, що дані обставини не мають прямої залежності від перебування сторін у шлюбі, а отже не є підставою для відмови в позові та для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах і не спростовують висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції, про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 11 серпня 2022 року.

Головуючий:                                 Маловічко С.В.

Судді:                                         Гончар М.С.

                                                        Подліянова Г.С.