КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 755/20360/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2987/2022
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
04 травня 2022 року                                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
суддя-доповідач Слюсар Т.А. 
суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року у складі судді Савлук Т.В.,
у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей, - 
 
                                                         В С Т А Н О В И В :
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини.
 
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 30 березня 2019 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Від шлюбу сторони мають двоє дітей - доньку - ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Фактичні шлюбні відносини припинені, та сторони н ведуть спільне господарство. При цьому, діти сторін залишився проживати з матір`ю, водночас батько припинив брати участь у їх вихованні та матеріальному утриманні, спілкування з дітьми підтримує частково.
 
Посилаючись на викладені обставини, заявник просила суд видати судовий наказ про стягнення аліментів з боржника ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, з дня подання заяви та до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва області від 13 грудня 2021 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання малолітніх дітей відмовлено.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом зроблено помилковий висновок та відмовлено в заяві з підстав відсутності в додатках до неї доказів на підтвердження проживання малолітніх дітей з матір`ю та доказів того, що вони перебувають на її утриманні, а також доказів, про відмову батька дітей надавати матеріальну допомогу, між тим це не свідчить про відсутність права на стягнення такого утримання з боржника, оскільки норми закону на які посилається суд не передбачають надання таких доказів.
 
Крім того, зазначено, що діти син ОСОБА_5 , якому на дату подання заяви було 10 місяців та 25 днів, а донці ОСОБА_6 - 2 роки та 3 місяці фізіологічно не можуть проживати окремо від матері, а також до заяви долучено докази про місце проживання та реєстрації позивача.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначив, що має достатні дохід для утримання дітей, а тому просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, направивши справу для продовження розгляду до суд першої інстанції.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тобто апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
 
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Відмовляючи в задоволені заяви районний суд виходив з того, що ОСОБА_1 заявлено вимогу, яка за змістом не відповідає п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, а також не доведено факт того, що вона має право грошової вимоги до божника, оскільки в порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України не надано доказів на підтвердження того, що дитина, про стягнення аліментів на користь якої ставиться питання, перебуває саме на її утриманні.
 
 Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
 
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст. ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
 
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
 
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
 
Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
 
Матеріалами судової справи встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб (а. с. 10).
 
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 , Серія НОМЕР_1 та  свідоцтва про народження   ОСОБА_4 , Серія НОМЕР_2 , їх батьками являються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а. с. 11-12).
 
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 153 від 20 травня 2019 року ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 8).
 
Частиною 5 ст. 183 СК України передбачено право батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.
 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.
 
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
 
Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.
 
У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
 
Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає ст. 161 цього Кодексу; наявні обставини, передбачені ч. 1 ст. 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав передбачених п. п. 3-6 ч. 1 цієї статті; із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; заяву подано з порушенням правил підсудності.
 
Так, звертаючись до місцевого суду із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_1 просила видати судовий наказ, посилаючись на обставини наведені раніше. При цьому, надавши докази які вказують на реєстрацію заявниці.
 
Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції послався на те, що вказані у заяві вимоги не відповідають вимогам ст. 161 ЦПК України та не підтверджені доказами, зокрема на підтвердження проживання малолітніх дітей з матір`ю та  перебування на її утриманні, а також  відмову батька дітей надавати матеріальну допомогу, в порушення вимог п. 4 ч. 3 ст. 163 ЦПК України, не додано копії документів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.
 
При цьому судова колегія констатує про помилковість висновків місцевого суду та невмотивованість посилання на вказані норми, зазначивши, що ст. 165 ЦПК України має вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу. 
 
Проте диспозиції  ст. 163 ЦПК України та  ст. 165 ЦПК України не містять положень щодо розгляду обґрунтованості заявлених стягувачем вимог по суті при видачі судового наказу, на які посилається суд першої інстанції.
 
Подана ОСОБА_1 заява за формою та змістом відповідає приписам ст. 163 ЦПК України.
 
Відсутність у додатках до заяви заявниці доказів на підтвердження того, що малолітні дитина проживають разом з нею та знаходяться на її утриманні, не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права на стягнення такого утримання з боржника ОСОБА_3 ..
 
При цьому, підлягав врахуванню  судом й вік дітей, на яких у заяві ставиться питання про стягнення аліментів : син ОСОБА_5 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 та донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та які фізіологічно не можуть проживати окремо від матері.
 
Районний суд не врахував положення  п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України, у яких закріплено, що у судовому наказі зазначається повідомлення про те, що під час розгляду заяви у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.
 
У заяві ОСОБА_1 просить стягнути з боржника аліменти на двох дітей у розмірі 1/3  заробітку (доходу)  ОСОБА_3 ,  але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, що у повній мірі узгоджується з положеннями  п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України.
 
Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено мінімальний розмір аліментів, який на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та який гарантовано має застосовуватись до усіх випадків стягнення аліментів, як у наказному, так і у позовному провадженні.
 
Вказане положення закону є безспірною, встановленою державою правовою гарантією для неповнолітніх осіб, права яких не можуть бути обмежені внаслідок застосування того чи іншого виду судового провадження при вирішенні питання їх належного матеріального утримання. Мінімальне матеріальне забезпечення неповнолітніх дітей у вказаному розмірі є законним обов`язком боржника.
 
 Положеннями ЦПК України визначено процесуальний порядок розгляду цивільних справ й процесуальний закон не змінює мінімального розміру аліментів, визначеного СК України.
 
Прохальна частина заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу, викладена у відповідності до п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України  та жодним чином не впливає на можливість видачі судового наказу.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду вимог у порядку наказного провадження про видачу судового наказу дійшов передчасного висновку про відмову у його видачі.
 
Вказані обставини та правові норми які підлягають до застосування при їх врегулюванні дають підстави констатувати про наявність обґрунтованих підстав для  задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки судова колегія погоджується з доводами скарги щодо порушення процесуальних норм при постановленні оскаржуваної ухвали суду. 
 
Отже, суд під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, а лише наявність підстави для видачі судового наказу та відповідність заяви про його видачу певній формі та змісту.
 
Зазначене дає підстави для висновку про постановлення оскарженої ухвали з  порушенням вимог процесуального права.
 
Судова колегія також враховує, що у відзиві на апеляційну скаргу боржник визнав  вимоги, заявлені ОСОБА_1 у заяві про видачу  судового наказу, не заперечував проти стягнення з нього аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частини  з усіх видів його доходу, а тому просив  подану по справі апеляційну скаргу задовольнити (а.с.47).
 
За наведеного, колегія суддів дійшла висновку  про скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13.12.2021 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381  ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до того ж суду.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:                
 
Судді: