ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року	Львів	Справа № 260/6261/21 пров. № А/857/5010/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                  Коваля Р.Й.,
суддів                                                                       Гуляка В.В.,
                                                                                 Ільчишин Н.В.,

розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 ) на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року (ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження у м. Ужгороді суддею Ващиліним Р.О.) в адміністративній справі № 260/6261/21 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

                                                       В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) (далі також відповідач, прикордонний загін, військова частина НОМЕР_1 ), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність прикордонного загону, допущену при обчисленні розміру грошової компенсації за невикористані нею відпустки, у зв`язку з неврахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України № 889 від 22.09.2010 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (далі - Постанова № 889);
- зобов`язати прикордонний загін обчислити розмір грошової компенсації за невикористані нею відпустки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889;
- зобов`язати прикордонний загін виплатити їй грошову компенсацію за невикористані відпустки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889 та з урахуванням раніше виплаченої суми.
Позов обґрунтовано тим, що на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду № 260/4379/20 від 19.01.2021 відповідачем здійснено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки як матері двох дітей віком до 15 років за період з 2014 по 2017 роки. Проте при розрахунку такої відповідачем не було враховано розмір щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою № 889, що отримувалася нею під час проходження військової служби. 

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року позов задоволено. 

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржила військова частина НОМЕР_1 . В апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що аналіз положень ст.ст. 9, 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”, Постанови № 889, Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 02.02.2016 № 73, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11.02.2016 за № 217/28347, дає підстави стверджувати, що грошова винагорода не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховується та виплачується грошова компенсація за невикористані відпустки. Стверджує, що винагорода має окремий, особливий і разовий вираз виплати. 
Вважає дії прикордонного загону щодо виплати компенсації за невикористані відпустки без врахування щомісячної додаткової грошової винагороди законними та вчиненні відповідно до приписів діючого законодавства. Вказана позиція відповідає практиці Верховного Суду.
Також вважає, що позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у зв`язку з розглядом справи у письмовому провадженні фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд апеляційної інстанції відповідно до статті 308 КАС України переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходила військову службу в органах Державної прикордонної служби України, зокрема, у період з 24.06.1994 по 30.06.2017 у Військовій частині НОМЕР_1 .
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.01.2021 №260/4379/20, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.06.2021, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (як матері, що має двох дітей віком до 15 років) в період з 2014 року до 2017 року. Зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (як матері, що має двох дітей віком до 15 років) в період з 2014 року до 2017 року, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення 30 червня 2017 року.
На виконання вищезазначеного рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_2 (Військова частина НОМЕР_1 ) 30 червня 2021 року перерахував на рахунок ОСОБА_1 7160,99 грн.
З метою з`ясування повноти проведеного нарахування грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки представник ОСОБА_1  звернулася до Чопського прикордонного загону з адвокатським запитом, в якому просила надати розрахунок суми грошової компенсації, що була виплачена на виконання рішення суду, а також інформацію про складові місячного грошового забезпечення, що були при цьому враховані. Окрім того, просила повідомити, чи було враховано у складі місячного грошового забезпечення при здійсненні розрахунку грошової компенсації щомісячну додаткову грошову винагороду, передбачену Постановою № 889.
За результатами розгляду зазначеного адвокатського запиту листом від 23.07.2021 за  №11/4932 Чопський прикордонний загін повідомив заявника, що щомісячна додаткова грошова винагорода не входить до складу місячного грошового забезпечення, а тому не була використана для обрахунку грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки ОСОБА_1 .
Вважаючи протиправною бездіяльність Чопського прикордонного загону щодо не включення до складу місячного грошового забезпечення, як розрахункової величини, при нарахуванні та визначенні розміру грошової компенсації за невикористані дні щорічної додаткової оплачуваної відпустки місячної додаткової грошової винагороди, визначеної Постановою №889, позивач звернулася з цим адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано компенсацію за невикористані відпустки позивачу, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі Постанови № 889, оскільки вона відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, у зв`язку з тим, що вона є щомісячною та має постійний характер.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Стаття 1 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) передбачає, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Підпунктом 5 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2009 № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» уряд встановив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Державної прикордонної служби (крім тих, що зазначені в підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби) - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.

Враховуючи наведене, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: посадовий оклад; оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто до грошового забезпечення військовослужбовців, як обрахункової величини, не включаються такі одноразові додаткові види грошового забезпечення, як щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06.02.2019 у справі № 522/2738/17.

Судом встановлено, що щомісячна додаткова грошова винагорода передбачена Постановою № 889 виплачувалася позивачу щомісячно.
Проте, як видно з матеріалів справи, відповідач цю додаткову грошову винагороду, до складу грошового забезпечення, з якого нараховано компенсацію за невикористані відпустки позивачу, не включив.
Свої дії щодо неврахування додаткової грошової щомісячної винагороди відповідач обґрунтовує тим, що відповідно до пункту 2 Постанови № 889 та затвердженого фонду грошового забезпечення Наказом МВС України від 02.02.2016 № 73 затверджена Інструкція про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Державної прикордонної служби України. Згідно з пунктом 8 вказаної Інструкції винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення та інших одноразових виплат.

Разом з тим, суд звертає увагу, що частиною четвертою статті 9 Закону № 2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру видів виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення, законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.

Враховуючи вищенаведене, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає саме Закон № 2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам зазначеного Закону.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 826/3398/17 та у постанові Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 295/5200/18.

Матеріалами справи підтверджується, що перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі Постанови № 889 нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, з урахуванням вищевикладених висновків, ця винагорода не може вважатись одноразовою.
Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач протиправно не включив до складу грошового забезпечення позивача, з якого нараховано компенсацію за невикористані відпустки позивачу, щомісячну додаткову грошову винагороду, яка виплачувалась позивачу на підставі Постанови № 889.

Вказане узгоджується з правовою позицією висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10.11.2021 у справі №825/997/17, яка зробила правовий висновок про те, що зі змісту постанови №889 слідує, що щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, оскільки є щомісячною та має постійний характер.

Колегія суддів апеляційного суду також зазначає, що у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом України про те, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка передбачена постановою № 889 та Інструкцією № 595, має тимчасовий характер, оскільки виплата такої винагороди дозволена за наявності наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації) або вищого командира (начальника) залежно від настання спеціальних обставин, її розмір не є фіксованим, а виплата не є щомісячною, тому вона не включається до складу грошового забезпечення, з якого обчислюється одноразова грошова допомога при звільненні з військової служби.

Наведене спростовую доводи відповідача про те, що його позиція відповідає практиці Верховного Суду.

Що стосується доводів щодо пропуску позивачем строк звернення до адміністративного суду, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
В абзаці 1 частини другої вказаної статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України).

Згідно частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці» №1774-VIII, зі змінами та доповненнями від 1 січня 2017 року, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону Закон №2011-XII до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Віднесення грошової компенсації за невикористані дні відпустки до грошового забезпечення військовослужбовців передбачено також нормами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008.

Аналізуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Таким чином, позивач має право звертатися до суду з позовними вимогами про стягнення грошового забезпечення без обмеження будь-яким строком.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій у постанові від 12 червня 2020 року по справі № 818/1106/16.

З урахуванням наведеного вище наведене, колегія суддів дійшла висновку, що звернення позивача до суду у цьому випадку не обмежується будь-яким строком.

Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив позивачу компенсацію за невикористані дні відпусток.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На переконання суду апеляційної інстанції оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, відповідно, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

                                                   П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу 94 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (Військова частина НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 08 лютого 2022 року в адміністративній справі № 260/6261/21 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. 

Головуючий суддя	 	Р. Й. Коваль 	
судді	 	В. В. Гуляк 	
 	 	Н. В. Ільчишин