Постанова
Іменем України
 
21 червня 2022 року 
 
м. Київ
 
справа № 757/27707/17-ц 
провадження № 61-16435св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 в інтересах держави в особі Київської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи:  Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у складі судді Писанець В. А. та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Соколової В. В., Поліщук Н. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів 
 
У травні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко В. Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради, про витребування майна.
 
В обґрунтування позову зазначив, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 42014100060000134 від 22 квітня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 Кримінального кодексу України (далі - КК України) встановлено, що нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 , які належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибули з її володіння без волі власника. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2017 року № 79437051 первинно право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123,80 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М. Після чого, ОСОБА_3 спірні приміщення відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу               від 23 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12550 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В.              На момент звернення з позовом право власності на спірні приміщення зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від  23 жовтня 2013 року № 12563, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. Враховуючи, що нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , Київською міською радою не відчужувалися, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося. У зв`язку з встановленням фактичного неправомірного вибуття вищевказаного приміщення з комунальної власності, останнє було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна. Разом із тим, згідно листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 березня 2017 року № 060-2324 охоронний договір на приміщення № 70 загальною площею 123,8 кв. м не укладався, передачу у користування чи управління Департамент не погоджував, інформація про власників відсутня. Отже, ОСОБА_1 зареєструвала право власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані                         в будинку - об`єкті культурної спадщини без отримання погодження                     відповідного органу охорони культурної спадщини та не укладала попередніх договорів, а також охоронного договору на пам`ятку, чим порушила норми Закону України «Про охорону культурної спадщини». Також, у зв`язку з незаконною реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на вищезазначені нежитлові приміщення, існує можливість його пошкодження з боку юридичних власників. 
 
Крім того, позивач вказував на те, що у зв`язку із тим, що Київською міською радою не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у судовому порядку, вказане свідчить про їх бездіяльність, а тому саме Київською місцевою прокуратурою № 6 пред`являється позов в інтересах держави. 
 
У зв`язку з викладеним, прокурор звернувся з цим позовом до суду та просив витребувати з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,80 кв. м, що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва судовий збір, сплачений за подання позовної заяви.
 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2019 року на підставі статті 53 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) до участі у справі в якості третьої особи залучено - Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року позов задоволено. Витребувано з володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення № 70 загальною площею 123,80 кв. м, що знаходяться у будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 250,00 грн.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза волею Київської міської ради, тому воно підлягає витребуванню у добросовісного набувача за правилами статті 388 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишено без задоволення, а  рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи
   
У жовтні 2021 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року,в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, а у разі необхідності дослідження всіх доказів направити справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули увагу на те, що у прокуратури були відсутні законні підстави для представництва інтересів Київської міської ради в суді, що свідчить про подання позову особою, яка не має процесуальної дієздатності;
 
-  не надали належної оцінки тому, що Київська міська рада дізналась про порушення свого права на спірне майно ще 30 жовтня 2013 року, під час розгляду справ № 757/8099/14-ц та № 757/11989/15-ц, та безпідставно не застосували позовну давність;
 
-  не звернули увагу на те, що позивач не надав належних доказів того, що нежитлове приміщення № 70, загальною площею 123,80 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Києва;
 
-  проігнорували те, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» не містить інформації про перебування на балансі Київської міської ради будинку АДРЕСА_1 ;
 
-  безпідставно прийняли до уваги посилання заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 на відповіді, отримані під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 42014100060000134, а також посилання на допит ОСОБА_5 , оскільки вони є неналежними доказами  факту незаконності відчуження спірного майна;  
-  не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах  Великої Палати Верховного Суду від  17  жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 29 серпня 2021 року у справі № 911/3681/17; постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17,  від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 27 березня 2018 року у справі № 916/723/15-г, від 27 березня 2018 року у справі № 916/1979/15, від 23 травня 2018 року у справі № 916/1166/17, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 926/03/18, від  23 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18.
 
У касаційній скарзі заявник виклав клопотання про розгляд справи з викликом учасників справи з метою надання пояснень.
 
Разом із касаційною скаргою заявник подав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року, яку обґрунтував тим, що існують ймовірні ризики, що право власності на спірне майно може бути перереєстровано на позивача, що у подальшому, у разі задоволення касаційної скарги, ускладнить поворот виконання судового рішення. Також просив врахувати, що позивачем у справі виступає суб`єкт владних повноважень, а тому для забезпечення збалансованості інтересів сторін, запобігання порушенню прав осіб, які брали участь у справі, просить задовольнити заяву.
 
У листопаді 2021 року прокурор Київської місцевої прокуратури із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому зазначив про її необґрунтованість та безпідставність доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.  
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 11 жовтня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від  09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_1  - ОСОБА_2 з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Печерського районного суду міста Києва матеріали справи № 757/27707/17-ц; у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про зупинення виконання  рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року відмовлено;  надано учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У листопаді 2021 року матеріали справи № 757/27707/17-ц надійшли до Верховного Суду.  
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на наступне.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Києва та відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» переданий до сфери управління Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.
 
Цей будинок має складну форму забудови, стіни дворового фасаду щільно прибудовані до дворової стіни будинку АДРЕСА_2 . В місці межування будинків, з боку будинку АДРЕСА_1 утворений «колодязь», який розмежований на дві частини цегляним муруванням контрфорсу товщиною 640,00 мм, який виконаний у вигляді трикутника на висоту третього поверху, для підсилення несучої здатності зовнішньої стіни будинку АДРЕСА_1 , вхід до зазначеного «колодязя» можливий лише через технічне приміщення, яке вбудоване між першим та другим поверхами житлового будинку АДРЕСА_1 . Вказані приміщення до загальної площі будинку не включаються, проте відносяться до його конструктивних елементів.
 
Відповідно до інформації Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 березня 2017 року № 060-2324, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом пам`ятки архітектури, охоронний № 995-Кв та взятий під охорону рішенням виконавчого комітету Київської міськради народних депутатів від 04 серпня 1980 року № 1102.
 
За ініціативи Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Печерськжитло» як балансоутримувача будинку у 2006 році вказані технічні приміщення були проінвентаризовані та позначені під № 70.
 
Відповідно до листа комунального підприємства Київської міської ради Київського міського бюро технічної інвентаризації від 31 січня 2017 року № 062/14-963 (И-2017) нежилі приміщення № 70 загальною площею 123,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності не зареєстровані. 
 
Згідно з листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 31 січня 2017 року № 062/11/10-1021, Департамент не здійснював приватизацію нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 .
 
Таким чином, спірні приміщення перебували у комунальній власності і приватизація нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1 не здійснювалася.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2017 року № 79437051, право власності на нежилі приміщення № 70, загальною площею 123, 80 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М.
 
У свідоцтві про право власності № 786 зазначено, що нежитлове приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 123,80 кв. м раніше належало ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень, посвідченого 26 вересня 1995 року державним нотаріусом Двадцятої державної Київської нотаріальної контори Голубинською Л. А. за реєстровим № 7821-у.
 
Згідно з листом Головного територіального управління юстиції у м. Києві, за даними архівного фонду № 25 Двадцятої київської державної нотаріальної контори у справах 1995 року не знайдено договору купівлі-продажу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 ; у справах Двадцятої київської державної нотаріальної контори відсутні відомості щодо держаного нотаріуса Голубинської О. М. (за даними наявними в КДНА нотаріус з таким прізвищем в 20 КДНК не працював) та за час існування (1994-2002 роки) Двадцятої київської нотаріальної контори реєстри з індексом "у" не заводились.
 
Разом із тим, свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 видано ОСОБА_3 на підставі акта про реалізацію майна, належного ОСОБА_6 , виданого державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківького районного управління юстиції у м. Києві Сливкою А. І., при примусовому виконанні виконавчого провадження № 38493816 по виконанню виконавчого листа № 2604/6087/12 виданого 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом міста Києва.
 
Однак, згідно з листом Дніпровського районного суду міста Києва від 01 грудня 2017  року № 684 за період 2011-2017 цивільні справи за участю ОСОБА_6 , як сторони у справі, у провадженні Дніпровського районного суду міста Києва не перебували, а за виконавчим листом № 2604/6087 значиться інша цивільна справа, з іншими сторонами та з іншими позовними вимогами.
 
Також, відповідно до листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від  01  лютого 2017 року встановлено, що виконавчий лист № 2604/6087/12 виданий 28 вересня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_6 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» суми у розмірі 1 128 204,57 грн до відділу не надходив та на примусовому виконанні у відділі не перебував, а також державним виконавцем відділу не проводився опис та арешт боржника, у зв`язку із чим майно не передавалося на прилюдні торги та державним виконавцем не видавався акт про реалізацію майна.
 
Отже, враховуючи, що предметом продажу з прилюдних торгів, були нежитлові приміщення АДРЕСА_1 загальною площею 123,80 кв. м, які є власністю територіальної громади м. Києва, та відсутність у Відділі державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві виконавчого провадження № 38493816, то протокол від 10 вересня 2013 року № 22279/1 проведення прилюдних торгів з реалізації майна, яке належить ОСОБА_6 , є нікчемним.
 
Також судами встановлено, що на момент розгляду справи, право власності на спірні приміщення було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу № 12563 від 23 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В. Реєстрація права власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані в будинку - об`єкті культурної спадщини, здійснена за ОСОБА_1 без отримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини та без укладення охоронного договору на пам`ятку.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
 
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
 
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
 
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. 
 
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
 
Вибуття майна з володіння власника на підставі правочину, який визнаний надалі недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.
 
Положення статті 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.
 
Власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року в справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза волею Київської міської ради, то воно підлягає витребуванню у добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.
 
Доводи касаційної скарги про те, що Київська міська рада дізналась про порушення свого права на спірне майно ще 30 жовтня 2013 року, під час розгляду справ № 757/8099/14-ц та № 757/11989/15-ц, а тому є підстави для застосування позовної давності до позову прокурора, Верховний Суд відхиляє, оскільки матеріали справи, що розглядаються не містять жодних доказів того, що Київська міська рада, як власник спірного майна залучалась до розгляду справ: № 757/8099/14-ц та № 757/11989/15-ц, приймала участь в судових засіданнях, була обізнана про наявність відповідних судових спорів, а отже могла дізнатись про порушення своїх прав.
 
Крім того, звернення Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району міста Києва «Хрещатик» та Печерської в місті Києві державної адміністрації до суду із позовами щодо захисту їх майнових прав (справи № 757/8099/14-ц та № 757/11989/15-ц) не свідчить про те, що Київська міська рада і Київська місцева прокуратура № 6 знали про порушення прав територіальної громади міста Києва на спірні нежитлові приміщення.
 
Верховний Суд звертає увагу на те, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
 
Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
І в разі подання позову суб`єктом, право якого порушене, і в разі подання позову в інтересах держави прокурором, перебіг позовної давності за загальним правилом починається від дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися суб`єкт, право якого порушене, зокрема, держава в особі органу, уповноваженого нею виконувати відповідні функції у спірних правовідносинах. Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;          2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган (пункти 46, 48, 65-66 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі           № 362/44/17).
 
Як вбачається із матеріалів справи та правильно встановлено судами попередніх інстанцій про порушення інтересів держави, в зв`язку з неналежним виконанням повноважень щодо контролю за використанням комунального майна його власником, тобто Київською міською радою прокурору стало відомо лише у січні 2017 року в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42014100060000134, під час якого встановлено порушення майнових прав територіальної громади міста Києва, а саме вибуття поза волею власника спірних нежитлових приміщень, які належать територіальній громаді міста Києва, а з позовом останній звернувся у травні 2017 року, тому встановлений статтею 257 ЦК України трирічний строк позовної давності щодо вимог про витребування майна прокурором не є пропущеним.
 
Аргументи касаційної скарги щодо відсутності у Київської місцевої прокуратури № 6 законних підстав для представництва інтересів Київської міської ради у суді, були предметом розгляду судів попередніх інстанцій та їм надана належна правова оцінка.
 
Так, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відхиляючи указані доводи заявника, як необґрунтовані правильно зазначив таке.
 
Відповідно до частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
 
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
 
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
 
При цьому, слід зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
 
У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27 травня 2003 року № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
 
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
 
Прокурор може представляти інтереси держави в суді у випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.
 
Отже, тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
 
Участь прокурора в судовому процесі можлива за умови, крім іншого, обґрунтування підстав для звернення до суду, а саме має бути доведено нездійснення або неналежне здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах суб`єктом влади (у даному випадку, органом місцевого самоврядування), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, або підтверджено відсутність такого органу (частина третя статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
При цьому прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень для захисту інтересів держави (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справах № 924/1237/17, № 910/4345/18, № 925/226/18, № 910/2491/18).
 
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (п. 27 рішення ЄСПЛ від 31 березня 2005 року у справі «Ф.В. проти Франції»(F.W. v. France), заява № 61517/00,).
 
Отже, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Для того, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який відсутній або всупереч вимог закону не здійснює захисту чи робить це неналежно.
 
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Вказану правову висловлено Верховним Судом у постанові від 06 серпня 2019 року у справі № 910/6144/18.
 
Із матеріалів справи вбачається, що листом від 25 квітня 2017 року Київська місцева прокуратура № 6 звернулась до Київської міської ради з листом щодо незаконного вибуття з комунальної власності нежитлових приміщень № 70 загальною площею 123,8 кв. м на АДРЕСА_1 .
 
Однак, за інформацією Департаменту комунальної власності міста Києва від 27 квітня 2017 року № 062/02/08-4415, заходи реагування не вживалися, а матеріали справи не містять доказів вчинення позивачами належних заходів з метою захисту майнових прав на вказане майно.
 
Крім того, Київська місцева прокуратура № 6 повідомила позивача про намір звернутись з позовом до Печерського районного суду міста Києва з позовом щодо захисту майнових прав територіальної громади.
 
З огляду на вказане, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку щодо належного обґрунтування прокурором наявності підстав для звернення до суду з цим позовом.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач не надав належних доказів того, що нежитлове приміщення № 70, загальною площею 123,80 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є власністю територіальної громади м. Києва та про те, що розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» не містить інформації про перебування на балансі Київської міської ради будинку АДРЕСА_1 , Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах  Великої Палати Верховного Суду від  17  жовтня 2018 року у справі № 362/44/17, від 29 серпня 2021 року у справі № 911/3681/17; постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 186/599/17, від 15 травня 2018 року у справі № 911/3210/17, від 27 березня 2018 року у справі № 916/723/15-г, від 27 березня 2018 року у справі № 916/1979/15, від 23 травня 2018 року у справі № 916/1166/17, від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 926/03/18, від 23 вересня 2018 року у справі № 924/1237/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, Верховний Суд також відхиляє з огляду на таке.
 
У постанові  від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні                фактичні обставини справ та відсутні спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної                              інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є  безпідставним.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Щодо клопотання заявника про розгляд справи за участю сторін 
 
Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
 
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Оскільки суд касаційної інстанції не приймав рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то у задоволенні клопотання заявника про розгляд справи за участю сторін слід відмовити.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про розгляд справи за участю сторін. 
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков	
 	     	
 	С. О. Погрібний	
 	     	
 	О. В. Ступак