Номер провадження: 22-ц/813/3804/22 
Справа № 521/708/21
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.08.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                 суддів: Дришлюка І.А., Громіка Р.Д., 
 
             в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам, -
 
В С Т А Н О В И В:

19 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені по аліментам.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що з відповідачем у справі вона з 01 серпня 1998 року по 13 березня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2013 року був розірваний.
В період шлюбу у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з матір`ю.
Зазначала, що постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року по справі №521/7309/18 з ОСОБА_2 на її користь були стягнуті аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500 гривень щомісячно, починаючи з 02 травня 2018 року й до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Вказувала, що на дату вступу постанови Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року у законну силу, сума заборгованості відповідача по аліментам становила 58 660 гривень.
Позивачка стверджувала, що оскільки заборгованість відповідача зі сплати аліментів за період з 02 травня 2018 року по 16 квітня 2020 року виникла з вини відповідача, то останній зобов`язаний сплатити на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 13 травня 2020 року по 23 липня 2020 року, так як погасив заборгованість по сплаті аліментів 23 липня 2020 року в розмірі 23 731 гривень, та 30 липня 2020 року в розмірі 34 929 гривень. 
Отже, відповідно до розрахунку загальна сума неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 13 травня 2020 року по 23 липня 2020 року складає 44 093,63 гривень.
Посилаючись на вищевказані обставини, ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 13 травня 2020 року по 23 липня 2020 року в розмірі 44 093,63 гривень та судові витрати.
Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року позовні вимоги залишено без задоволення.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
 Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що  виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. В такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 03 серпня 2022 року.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині 2 статті 16 ЦК України.
У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.
Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.
У частині  8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).
Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.
Згідно із частиною 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом частин  1, 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
У статті 179 СК України послідовно зазначається, що аліменти призначені для утримання дитини і не можуть бути використані не за цільовим призначенням.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).
У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.
Тобто, у разі несплати аліментів у поточному місяці, з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, яка тягне відповідальність у вигляді неустойки.
Частиною 1 статті 196 СК України передбачено, що, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.
При цьому за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка (пеня) – це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання – сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.
У пункті 22 постанови Пленуму «Про застосування окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, що, передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. 
Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 березня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. 
Встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року з відповідача на користь позивачки на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , були стягнуті аліменти в розмірі 5 000 гривень щомісячно, починаючи з травня 2018 року й до досягнення дитиною повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ). У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення заборгованості зі сплати аліментів та пені – відмовлено (а.с. 68-69).
Постановою Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2019 року змінено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500 гривень щомісячно, починаючи з 02 травня 2018 року й до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . У решті рішення залишено без змін (а.с. 70-72). 
На виконання постанови Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року, 03 червня 2020 року Малиновським районним судом м. Одеси було видано виконавчий лист №521/7309/18 від 03 червня 2020 року (а.с. 67).
18 червня 2020 року постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відкрито виконавче провадження ВП №62365482 (а.с. 77).
Зі змісту розрахунку заборгованості по аліментам від 10 липня 2020 року, виданого державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), вбачається, що станом на 10 липня 2020 року у ОСОБА_2 за період з 02 травня 2018 року по 16 квітня 2020 року виникла заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 58 660 гривень (а.с. 78).
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстнації виходив із того, що вина відповідача у наявності заборгованості по аліментам на утримання дитини відсутня, оскільки заборгованість виникла в результаті тривалого розгляду справи про стягнення аліментів. Колегія суддів погоджується із даним висновком виходячи з наступного.
Виконавче провадження №62365482 було відкрито тільки 18 червня 2020 року, а постанову про відкриття виконавчого провадження відповідач ОСОБА_2 отримав тільки 14 липня 2020 року.
14 липня 2020 року направив електронною поштою на електронну адресу виконавчої служби заяву з проханням розстрочити оплату заборгованості частинами, у зв`язку з відсутністю коштів (а.с. 80).
Відповідно до платіжних квитанцій, відповідач за період з 23 липня 2020 року по 30 липня 2020 року включно сплатив аліменти на утримання дитини в розмірі 58 929,00 грн., а саме: 23 липня 2020 року – 24 000,00 грн.; 30 липня 2020 року – 34 929,00 грн.. 
Розпорядженням державного виконавця №62365482 від 29 липня 2020 року грошові кошти в розмірі 23 931,00 грн. були перераховані на користь позивачки (а.с. 81).
Розпорядженням державного виконавця №62365482 від 19 серпня 2020 року грошові кошти в розмірі 34929,00 грн. були перераховані на користь ОСОБА_1 (а.с. 82).
20 серпня 2020 року постановою державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №521/7309/18 від 03 червня 2020 року, виданого Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 2 500,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 травня 2018 року й до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , було закінчено, припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 83 звор.).
Об`єднана палата КЦС ВС в справі №661/905/19 від 14.02.2020р. дійшла висновку, що стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів. Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).
Тлумачення статті 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин
Тлумачення статті 8 СК України та частини першої статті 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.
У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. В такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.
Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.
За обставинами даної справи відповідач після отримання постанови Одеського апеляційного суду від 13 травня 2020 року, розрахунку заборгованості та вимоги виконавця про сплату аліментів, він 14 липня 2020 року направив електронною поштою на електронну адресу виконавчої служби заяву з проханням розстрочити оплату заборгованості частинами, у зв`язку з відсутністю коштів (а.с. 80), а 23 липня 2020 року перерахував на рахунок Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) – 24 000гривень, а 30 липня 2020 року – 34 929 гривень. 
Тобто, 30 липня 2020 року він повністю сплатив заборгованість по аліментам, яка виникла не з його вини, а оскільки остаточне рішення суду щодо стягнення аліментів було винесено тільки 13 травня 2020 року.
Отже, вина відповідача в простроченні сплати аліментів відсутня. В зв`язку з наведеним відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів.
Судова колегія вважає, що справа розглянута всебічно, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами, яким надана вірна правова оцінка, досліджені наявні докази, висновки суду першої інстанції обґрунтовані чинними нормами матеріального права.
Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову у повному обсязі. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції, яким надана оцінка, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.
Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційній суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 03 серпня 2022 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік