Постанова
Іменем України                            
            
20 травня 2022 року
м. Київ

справа № 2-617/11
провадження № 61-1397св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М,
 
учасники справи: 
заявник - ОСОБА_1 ,
суб`єкт оскарження - державний виконавець Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір Віра Василівна,
заінтересована особа - ОСОБА_2 ,
розглянув  у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на постанову Волинського апеляційного суду                 від 28 грудня 2021 року в складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я., 
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір В. В.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначив, що рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2012 року у справі № 2-617/11 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку. На виконання зазначеного рішення Рокитнівським районним судом Рівненської області видано виконавчий лист від 24 січня 2012 року № 2-617/11.
 
Постановою від 13 січня 2017 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 53239051.
 
14 вересня 2020 року державний виконавець Кушнір В. В. здійснила розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, з яким він не погоджується. 
 
31 серпня 2020 року стягувачка подала до виконавчої служби заяву про здійснення розрахунку заборгованості та додала документи про трудову діяльність боржника у Республіці Польща, однак відповідно до  пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», з осіб, які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти утримуються із 100 відсотків заробітної плати, яку платник аліментів одержував до укладення контракту, або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від`їзду, або з п`ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків. 
 
Зазначав, що державним виконавцем всупереч вимог закону проігноровано той факт, що в Республіці Польща він здійснював трудову діяльність на підставі контракту в іноземній компанії, отримуючи заробітну плату виключно за кордоном. 
 
Відповідно до Переліку видів доходу, які вираховуються при визначенні аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, отримання доходу від трудової діяльності за кордоном, не є таким доходом у розумінні заробітку, який враховується під час розрахунку розміру аліментів, а тому дії державного виконавця є неправомірними. 
Пояснював, що з моменту виникнення заборгованості і по даний час, він є безробітним в Україні, відтак державний виконавець мав визначити заборгованість за аліментами, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, в якій проживає боржник. Проте державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості, використовуючи інформацію, надану стягувачкою та проігнорував вимоги Закону України «Про виконавче провадження», Інструкції з організації примусового виконання рішень, а також протиправно прийняв перекладені, а не оригінальні документи. 
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними дії державного виконавця, вчинені при примусовому виконанні виконавчого листа, виданого Рокитнівським районним судом Рівненської області 24 жовтня 2012 року                          № 2-617/11, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку; 
 
- скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, здійснений державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа Рокитнівського районного суду Рівненської області від 24 жовтня 2012 року № 2-617/11 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
 
Короткий зміст судових рішень
 
Ухвалою Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 лютого                 2021 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду                 від 27 квітня 2021 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано неправомірними дії державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Кушнір В. В. при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-617/11 від 24 січня 2012 року Рокитнівського районного суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку. 
Зобов`язано державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції                            (м. Львів) Кушнір В. В. усунути порушення та скасувати розрахунок заборгованості зі сплати аліментів при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-617/11           від 24 січня 2012 року Рокитнівського районного суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на сина ОСОБА_4 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку, проведений державним виконавцем                    14 вересня 2020 року.
Ухвала суду першої інстанції, з якою погодився апеляційний суд, мотивована тим, що ОСОБА_1 працевлаштований офіційно на невизначений термін, а тому до виниклих правовідносин слід застосовувати положення пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України № 146, яким визначено, що з осіб, які працюють за контрактами в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти утримуються із 100 відсотків заробітної плати, яку платник аліментів одержував до укладення контракту, або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на момент від`їзду, або з п`ятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків.
 
Одночасно суди також звернули увагу на порушення державного виконавця, яке виявилось у тому, що державний виконавець здійснив розрахунок заборгованості за аліментами на підставі довідок, переклад яких був наданий заявницею, а не отриманий державним виконавцем, із застосуванням процедури, передбаченої пунктом 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень від 02 квітня            2012 року № 512/5 де вказано, що для з`ясування та роз`яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста, суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання, а також у разі потреби - перекладача.

Постановою Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року касаційну скаргу              ОСОБА_2 задоволено частково, постанову Рівненського апеляційного суду              від 27 квітня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про те, що розмір заборгованості  за аліментами повинен визначатися із застосуванням пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого           1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» помилкові, оскільки державний виконавець, визначаючи розмір заборгованості, повинен діяти у відповідності до вимог частини другої статті 195 СК України, яка має вищу юридичну силу над постановою органу виконавчої влади.
 
При цьому колегію суддів зауважено, що оскільки державним виконавцем факт роботи боржника за кордоном та розмір його доходів встановлено з поданих стягувакою документів, достовірність яких ОСОБА_1 не спростував, то відсутність офіційного українського перекладу не свідчить про неможливість врахування таких відомостей.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року скасовано, у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про те, що розмір заборгованості за аліментами повинен визначатися із застосуванням пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого            1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», є помилковими, оскільки державний виконавець, визначаючи розмір заборгованості, повинен діяти у відповідності до вимог частини другої статті 195 СК України, яка має вищу юридичну силу над постановою органу виконавчої влади. Тобто, нараховуючи заборгованість за аліментами, державний виконавець діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстави для задоволення скарги боржника ОСОБА_1 відсутні.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
21 січня 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу постанову Волинського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову скасувати і залишити в силі ухвалу Рокитнівського районного суду Рівненської області від 01 лютого 2021 року.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України, зокрема, зазначає, що судом апеляційної інстанції проігноровано норми статті 81 СК України, що суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня             2021 року у справі № 2610/27695/2012, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 682/2133/14-ц та від 07 травня 2018 року у справі                               № 640/537/14-ц.
 
Також у касаційній скарзі заявник, посилаючись на те, що справа містить виключну правову проблему, просить передати її на розгляд Великої Палати Верховного Суду. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
 
У квітні 2022 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила її відхилити та залишити без змін оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.
 
Провадження в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
 
У квітні 2022 року до Верховного Суду надійшли матеріали цивільної справи.
 
У травні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Нікольченко Б. Б. подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив зупинити стягнення виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, а саме розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Установлено, що рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 12 січня 2012 року у справі № 2-617/11 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,              в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку.
 
На виконання вказаного рішення Рокитнівський районний суд Рівненської області видав виконавчий лист від 24 січня 2012 року № 2-617/11.
 
Постановою державного виконавця Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кушнір В. В. від 13 січня 2017 року відкрито виконавче провадження                     № 53239051 з примусового виконання виконавчого листа від 24 січня 2012 року          № 2-617/11.
 
14 вересня 2020 року державний виконавець Рокитнівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області Кушнір В. В. здійснила розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, яка склала 160 333,70 грн.
 
Скаржник заперечує розрахунок, оскільки його здійснено з урахуванням доходів боржника, отриманих під час трудової діяльності у Республіці Польща за контактом, що, на його думку, суперечить вимогам Постанови Кабінету Міністрів України                         від 26 лютого 1993 №146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» та частині другій статті 195 СК України.
 
Крім того, скаржник піддає сумніву переклад оригінальних документів про нараховані доходи боржника, оскільки такий переклад здійснено стягувачем, хоча відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, державний виконавець мав залучити перекладача та попередити його про кримінальну відповідальність.
 
Згідно з матеріалами виконавчого провадження № 53239051 з примусового виконання виконавчого листа від 24 січня 2012 року № 2-617/11 у справі про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , станом на час проведення розрахунку заборгованості - 14 вересня 2020 року, боржник ОСОБА_1 на території України не працював, розмір стягуваних аліментів визначався державним виконавцем, виходячи із середньої заробітної плати для даної місцевості.
 
У подальшому стягувач ОСОБА_2 звернулася до відділу ДВС із заявою про проведення перерахунку, посилаючись на працевлаштування боржника  з 18 жовтня 2017 року у Республіці Польща, на підтвердження чого надала копії документів та їх 
офіційний переклад, здійснений перекладачем «Бюро перекладів» Агентства з міжнародного туризму «Інтурист-Рівне».
 
Як встановлено судами, боржник ОСОБА_1 дійсно з 18 жовтня 2017 року офіційно працевлаштований в Республіці Польщі у Командитному товаристві ТОВ «ДСО Транспортна спедиція» на невизначений термін, де отримує заробітну плату               (том 1, а. с. 136-159).
 
Відповідно до листа Рокитнівського відділу Державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області від 15 листопада 2021 року №16668, державним виконавцем здійснено перерахунок заборгованості за аліментами згідно з відомостями фірми ТОВ «ДСО Транспортна спедиція», яка знаходиться в місті Познань (Республіка Польща), про заробітну плату ОСОБА_1 за 2017, 2018, 2019, 2020 роки без урахування виплат на харчування та виплат одноразових сум на проживання, які отримував ОСОБА_1 , суми нараховувалися за офіційним курсом гривні щодо іноземних валют станом на 31 серпня 2020 року.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
За частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки.
 
Відповідно до частини третьої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості зі сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
 
Згідно зі статтею 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. У разі встановлення джерела і розміру заробітку (доходу) платника аліментів, який він одержав за кордоном, за заявою одержувача аліментів державний виконавець, приватний виконавець здійснює перерахунок заборгованості. Розмір заборгованості за аліментами обчисляється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.
 
У пункті 4 розділу 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, визначено, що розрахунок заборгованості обчислюється на підставі відомостей, отриманих із: заяв та (або) розписок стягувача, інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.
 
Відповідно до пункту 10  постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого              1993 року № 146 «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», у редакції, чинній на момент проведення розрахунку, з осіб, які працюють за контрактом в іноземних компаніях і одержують заробітну плату тільки за кордоном, аліменти утримуються зі 100 відсотків заробітної плати, яку платник аліментів одержував до укладення контракту, або виходячи із його заробітної плати за останній місяць роботи на моменту від`їзду, або з п`ятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян на час проведення розрахунків.
 
Колегія суддів Верховного Суду зауважує, що пункт 10 вищевказаної постанови не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість          СК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм                               СК України.
 
Таким чином, визначаючи розмір заборгованості зі сплати аліментів, державний виконавець повинен діяти у відповідності до вимог частини другої статті 195 СК України, яка має вищу юридичну силу над актом органу виконавчої влади.
 
Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 0603/2-751/11 (провадження                                            № 61-1552св21), від 06 жовтня 2021 року в справі № 2-617/11 (провадження                    № 61-8293св21) та від 18 січня 2022 року у справі № 523/16627/20 (провадження             № 61-16091св21).
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Встановивши факт роботи боржника за кордоном та розмір його доходів, державний виконавець, нараховуючи заборгованість за аліментами, діяв у межах своїх повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, виконавши вказівки, що містилися в постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, ухваленій у цій справі, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 .
 
Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 2610/27695/2012, у постановах Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 682/2133/14-ц та від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі                  № 2610/27695/2012 предметом оскарження є постанова виконувача обов`язків заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській областіЗубика О. І.                       від 19 грудня 2018 року про  накладення на боржника штрафу у зв`язку з несплатою останнім аліментів. При цьому в постанові зазначено, що державним виконавцем при проведенні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів було обґрунтовано визначено, що у випадку, якщо боржник офіційно не працює та доходу не має, існують підстави для визначення заборгованості зі сплати аліментів відповідно до частини другої статті 195 СК України.
 
У постанові  Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 682/2133/14-ц зазначено, що отримання майна у власність у порядку спадкування, а саме земельних ділянок сільськогосподарського призначення, не є тим видом доходу, який враховується під час розрахунку розміру та стягнення аліментів.
 
У постанові від 07 травня 2018 року у справі № 640/537/14-ц Верховний Суд, залишаючи без змін оскаржувані судові рішення, погодився з тим, що отримання доходу від відчуження корпоративних прав не є таким доходом у розумінні заробітку, який враховується під час розрахунку розміру аліментів.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2018 року у справі                          № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі                     № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.   
 
З урахуванням наведеного висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник в касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
 
Колегія суддів вважає, що у справі, яка переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних помилок.
 
З огляду на викладене Верховний Суд у межах доводів касаційної скарги доходить висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Щодо вирішення клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц (провадження № 14-475цс18), виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.
 
Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки заявником не наведені аргументи, які б могли свідчити про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Щодо вирішення заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про забезпечення позову
 
15 травня 2022 року від  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , до Верховного Суду надійшла заява про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа,  а саме розрахунку заборгованості зі сплати аліментів при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-617/11                 від 24 січня 2012 року Рокитнівського районного суду Рівненської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина.
 
Вирішуючи вказане клопотання, Верховний Суд виходить з такого.
 
При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження обмежені правилами Глави 2 Розділу V ЦПК України «Касаційне провадження».
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими
 
Вирішення питання про забезпечення позову правилами зазначеної Глави ЦПК України не передбачене та до компетенції Верховного Суду не відноситься.
Отже, в задоволенні заяви  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про забезпечення позову необхідно відмовити.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 403, 404, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про забезпечення позову відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Постанову Волинського апеляційного суду від 28 грудня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                         В. В. Сердюк
 
С. Ю. Мартєв
 
І. М. Фаловська