Справа № 449/1345/21                 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О. 
Провадження № 22-ц/811/96/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Крайник Н.П.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1  на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою в сумі 66525,00 грн, 5637,00 грн – 3% річних, 11467,55 грн –інфляційних витрат. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08 жовтня 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 2500 доларів США та зобов`язувався до 08 грудня 2018 року повернути вищевказані кошти, проте на момент звернення до суду кошти відповідачем не були повернуті. 
Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року у позові – відмовлено.
Вказане рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що єдиною підставою для відмови у позові була неможливість встановити країну погодження грошової одиниці, що унеможливило встановити родові ознаки грошових коштів у розписці. Звертає увагу суду, що відповідач не оспорював та не ставив під сумнів валюту, в якій вчинявся правочин, таким чином визнав позовну заяву не подавши на неї свої заперечення. Крім цього, суд не роз`яснив сторонам про необхідність усунути сумніви щодо валюти, яка зазначена у розписці, та не намагався встановити такі обставини. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити повністю. 
Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.
Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК Українисуд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не повністю відповідає.
Як встановлено матеріалами справи, 08 жовтня 2018 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 2500 доларів, які зобов`язався повернути до 08 грудня 2018 року.
На підтвердження отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернути ОСОБА_2 08 жовтня 2018 року надав позивачу розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути грошові кошти (а.с.6).
Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості,
У матеріалах справи наявна копія розписки відповідача від 08 жовтня 2018 року, що підтверджує факт укладення договору та є свідченням передачі коштів в іноземній валюті.
Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з п.5 ч.1 ст.1 Закону України «Про валюту і валютні операції» визначено, що іноземна валюта –це грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу.
Висновок суду про те, що неможливо встановити країну погодження грошової одиниці, а також те, що відсутнє підтвердження, що країна походження доларів – США є необґрунтованим та не відповідає обставинам справи.
Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.
За звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США.
За усталеною практикою поняття «умовна одиниця» є вираженням саме долару США, а не будь якої іншої валюти, тому саме зазначену у договорі позики суму доларів США має повернути відповідач.
Зазначене узгоджується з правовими висновками викладеними у постановах Верховного Суду від 19 липня 2021 року в справі № 522/31737/13 та від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.
Крім цього, у матеріалах справи є заява ОСОБА_2 , в якій просить справу слухати без його участі, де він не оспорює та не ставить під сумнів валюту, в якій вчинявся правочин, чим фактично визнає позовну заяву (а.с.18).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки грошове зобов`язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 не виконано, тому суд першої інстанції невірно відмовив у стягненні боргу.
Відтак рішення суду, яким у позові ОСОБА_1 відмовлено, слід скасувати, ухвалити нову постанову. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу 66 525,00 грн (що еквівалентно 2500 доларів США, згідно курсу НБУ) та 3 % річних 5 637,00 грн. В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
У зв`язку із скасуванням судового рішення з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача 1958,55 грн судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст.367,368, п.2 ч.1 ст.374,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року скасувати, ухвалити нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу в розмірі 66 525,00 гривень та 3 % річних 5 637,00 гривень.
       В іншій частині позовних вимог відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1958,55 грн.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 21 червня 2022 року.

Головуючий         

Судді