ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 червня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/23804/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Бишевської Н.А., Добродняк І.Ю.,     
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року (суддя Сидоренко Д.В.) у справі №160/23804/21 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

                                                   в с т а н о в и В :
       
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні пенсії від 09.07.2021 року №046050009894, яким відмовлено у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсії за віком за Списком №1 згідно п.1 ч.2 ст.114 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” на підставі заяви про призначення пенсії №3034 від 05.07.2021 року;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області з 18 червня 2021 року призначити, нарахувати та виплати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-УІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, на підставі заяви про призначення пенсії №3034 від 05.07.2021 року.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком за Списком №1. Однак рішенням Головного управління ПФУ в Харківській області від 09.07.2021 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії за віком за Списком №1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із недосягненням віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З метою досудового врегулювання спору позивач звернулась до відповідача-1 із заявою щодо призначення пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020. Відповіддю відповідача-1 від 19.08.2021 року на звернення від 23.07.2021 з питання 
пенсійного забезпечення повідомлено, що згідно наданих до заяви документів, загальний страховий стаж складає 29 років 4 місяці 28 днів (зарахований по 31.01.2015), з них пільговий стаж за Списком №1 – 9 років 8 місяців 14 днів. Оскільки на дату звернення ОСОБА_1 не досягла 50 річного віку, прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії. Позивач вважає протиправною відмову відповідачів у призначенні пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020, такою, що порушує її право на пенсійне забезпечення.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову у призначенні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пенсії №046050009894 від 09.07.2021 року;
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3 під., 2 поверх, м.Харків, 61022; код ЄДРПОУ 14099344) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , про призначення пенсії за віком на пільгових умовах від 05.07.2021 року, з урахуванням норм Закону України “Про пенсійне забезпечення”, в редакції, що діяла до ухвалення Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” № 213-VІІІ від 02.03.2015.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду, в частині задоволених позовних вимог, мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1. Так, проаналізувавши норми законодавства, якими регламентовано правила призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1, суд дійшов висновку, що на час звернення позивача за призначенням пенсії існували два закони, які одночасно визначали правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: п. “а”  ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  у редакції до Закону України від 02.03.2015р. №213-VIII та п.1 ч.2 ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII, які в свою чергу містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за п. "а"  ст.13 Закону №1788-XII та 50 років за п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV. З огляду на висновки   Конституційного Суду України, викладені у рішенні №1-р/2020 від 23.01.2020, практику Європейського суду з прав людини, суд вказав на те, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для заявника закону, у зв`язку з чим дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та задовольнив позов.
Рішення суду, в частині незадоволених позовних вимог, мотивовано тим, що питання призначення пенсії є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією органів ПФУ, у зв`язку з чим суд вказав на те, що належним способом захисту порушеного права є саме зобов`язання відповідача зарахувати до пільгового стажу період роботи позивача, який не визнається відповідачем та зобов`язання останнього повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії.
Визначаючи орган ПФУ, який має обов`язок щодо поновлення порушеного права позивачки, суд виходив з положень з п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25.11.2005р. № 22-1, яким визначено принцип визначення структурного підрозділу органу, що призначає пенсію.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, в частині незадоволених позовних вимог, скасувати та прийняти нову постанову, якою зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити, нарахувати та виплачувати позивачу пенсію. Апеляційна скарга обґрунтована незгодою з висновками суду першої інстанції щодо визначено способу захисту порушеного права. Позивачка не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вирішення питання про призначення пенсії є дискреційними повноваженнями відповідача. У спірних відносинах, як зазначає позивачка, відповідачем було вирішено питання щодо призначення пенсії та було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, тобто відповідач свої повноваження реалізував у формі прийнятого рішення, яке визнано судом неправомірним, у зв`язку з чим відсутні підстави зобов`язувати відповідача повторно розглянути заяву. Належним способом захисту права, за позицією позивачки, є зобов`язання відповідача призначити пенсію, що буде свідченням того, що спір між сторонами остаточно вирішено.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05 липня 2021 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після досягнення 45-ти річного віку звернулась до Відділу обслуговування громадян №17 (сервісний центр) управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах (Список №1).
Згідно розписки-повідомлення заява та документи ОСОБА_1 прийнято 05.07.2021 року і зареєстровано за №3034. Разом із заявою надані відповідні документи.
09.07.2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №046050009894, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах. У вказаному рішенні зазначено зокрема наступне.
Необхідний стаж становить 50 років. Вік заявниці 45 років 18 днів. 
Згідно пункту 2 статті 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на пільгових умовах пенсія за віком призначається за списком №1 після досягнення 50 років. Необхідний страховий стаж становить 20 років. 
Страховий стаж заявниці 20 років 4 місяці 28 днів.
Необхідний пільговий стаж становить 7 років 6 місяців.
Пільговий стаж заявниці становить 9 років 8 місяців 14 днів.
Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу зараховано всі періоди.
Враховуючи зазначене, вирішено відмовити в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах ОСОБА_1 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із недосягненням віку, передбаченого статтею 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Отримавши рішення №046050009894 від 09.07.2021 року про відмову у призначенні пенсії, ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області із заявою щодо призначення пенсії за віком за Списком №1 відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020р., в якій просила з 18.06.2021 року призначити пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням Рішення Конституційного Суду №1-р/2020 від 23.01.2020р. на підставі заяви про призначення пенсії від 05.07.2021р.
Листом від 19.08.2021 року за №28556-2260/Ч-01/8-0400/21 Відділ застосування пенсійного законодавства Управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області розглянуто заяву ОСОБА_1 від 23.07.2021р. та повідомило зокрема наступне.
Згідно наданих до заяви документів, загальний страховий стаж ОСОБА_1 складає 29 років 4 місяці 28 днів (зарахований по 31.01.2015), з них пільговий стаж за Списком №1 – 9 років 8 місяців 14 днів.
Оскільки, на дату звернення ОСОБА_1 не досягла 50-річного віку, відділом призначення пенсій управління пенсійного забезпечення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії, про що повідомлено листом від 12.07.2021 №0400-010220-8/92534.
Таким чином, підставою для відмови у призначенні пенсії стало не досягнення заявницею пенсійного віку, який визначено ст..114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, позивачка звернулась до суду з цим позовом.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, судом встановлено, та не заперечується учасниками справи, що підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, за поданою нею заявою, слугували висновки органу ПФУ щодо недосягнення позивачкою пенсійного віку, передбаченого п.1 ч.2 ст.114 Закону №1058-IV. 
Наявність у позивача загального страхового стажу, в тому числі пільгового, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, відповідачем, на час прийняття оскаржуваного рішення, не заперечувалось. 
Щодо досягнення позивачкою необхідного віку, який би давав останній право на призначення  пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Суть спору щодо необхідного віку, полягає у такому.
Так, позивач вказує на те, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення  пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 вона досягла 45-річного віку, що у відповідності до положень статті 13 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, в редакції до внесення змін Законом №213-VIII, згідно якої однією з умов для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №1 визначено досягнення 45 років (для жінок), та з огляду на наявний стаж роботи, в тому числі пільговий, дає право позивачу на призначення спірної пенсії.
За позицією відповідача, у спірному випадку застосуванню підлягають положення п.1 ч.2  ст.114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"     у редакції     Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII, згідно якої до досягнення віку, встановленого абз.1 цього пункту, право на пенсію пільгових умовах мають жінки, які народилися з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року по досягненню ними 50 років. Оскільки на час звернення позивача за призначенням  пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1 остання не досягла вказаного віку, то підстави для призначення їй спірної пенсії відсутні.
З приводу таких позицій сторін суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з пунктом “а” статті 13 Закону № 1788-XII в редакції, чинній до внесення змін  Законом № 213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
Законом №213-VIII, який набув чинності 01.04.2015, збільшено раніше передбачений пунктом «а»  статті 13 Закону № 1788-ХІІ  вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 45 років до 50 років із одночасним запровадженням правила поетапного збільшення показника вікового цензу.
Законом №2148-VIII від 03.10.2017 року, текст Закону №1058-IV доповнений, зокрема, статтею 114, згідно із п. 1 ч. 2 якої на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком №1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 50 років і за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цього пункту, право на пенсію за віком на пільгових умовах мають жінки 1975 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 50 років – з 1 жовтня 1974 року по 31 грудня 1975 року.
Вказана норма застосовується з 01.10.2017 року.
Таким чином, як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, з 01.10.2017 року правила призначення пенсій за Списком №1 почали регламентуватись одночасно двома законами, а саме: пунктом “а” статті 13 Закону №1788-XII у редакції Закону №213-VIII від 02.03.2015 року  та пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року у редакції  Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року.
Правила згаданих законів були повністю уніфікованими (ідентичними).
Такий стан правового регулювання існував до прийняття     Конституційним Судом України рішення від 23.01.2020 року №1-р/2020     у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності  Конституції України     (конституційності) окремих положень розділу I, пункту 2 розділу III “Прикінцеві положення” Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02.03.2015 року №213-VIII.
Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними), стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону № 1788-XII  зі змінами, внесеними  Законом №213-VIII  (пункт 1 рішення).
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного  Рішення  застосуванню підлягають стаття  13, частина друга статті  14, пункти «б» - «г» статті  54 Закону № 1788-XII  в редакції до внесення змін  Законом № 213-VIII  для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах; жінки - після досягнення 45 років і при стажі роботи не менше 15 років, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.
З вищевикладеного слідує, що з 23.01.2020 року в Україні існують два закони, які одночасно регламентують правила призначення пенсій за Списком №1, а саме: пункт “а”     статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно із Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, та пункт 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року в редакції Закону №2148-VIII від 03.10.2017 року.
Відносно позивача, правила означених законів містять розбіжність у величині показника вікового цензу, який складає 45 років за пунктом “а” статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, та 50 років за пунктом 1 частини 2 статті 114 Закону №1058-IV у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що у межах спірних правовідносин слід віддати перевагу у правозастосуванні найбільш сприятливому для позивача закону, а саме положенням пункту “а” статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовим висновкам, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 листопада 2021 року у зразковій справі №360/3611/20. В даному судовому рішенні Суд вказав на наявність колізії між нормами  Закону №1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020 з одного боку, та    Законом  № 1058-ІV  - з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Суд зазначав, що оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, то вони вони явно суперечать один одному.    Таке регулювання порушує вимогу “якості    закону”, передбачену    Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод    від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі “Щокін проти України”). У цьому випадку, за висновками Суду, застосуванню підлягають саме норми    Закону № 1788-ХІІ  з урахуванням Рішення № 1-р/2020, а не  Закону № 1058-ІV.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року у справі        №520/15025/16-а (провадження № 11-1207апп19, пункт 56) сформувала правовий висновок, згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.
Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність у позивача права на призначення пільгової пенсії за Списком №1 після досягнення віку, який визначено положеннями пункту “а” статті 13 Закону №1788-XII в редакції згідно з Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року.
В той же час, суд апеляційної інстанції не може погодитися з обраним судом першої інстанції способом захисту порушено права.
Так, суд першої інстанції, визначивши право позивачки на призначення пенсії за Списком №1, дійшов висновку про те, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії. Такі висновки суд обґрунтував дискреційними повноваженнями органами ПФУ в питаннях призначення пенсії.
З такими висновками суду першої інстанції, враховуючи встановлені обставини відмови позивачці у призначенні пенсії, суд апеляційної інстанції не може погодитися з огляду на таке.
Так, під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади, як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
У спірному випадку, реалізуючи свої владні повноваження, пенсійний орган, обираючи одне із альтернативних рішень, прийшов до висновку про те, що правильним рішенням є рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії.
Тобто, відповідачем було реалізовано свої дискреційні повноваження шляхом прийняття оскарженого рішення.
Адміністративний суд під час розгляду справи та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, у разі скасування нормативно-правового акту або індивідуального акта, суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду (ч.3 ст.245 КАС України).
У спірному випадку встановлено, що єдиною підставою для відмови позивачці у призначені пенсії була позиція органу ПФУ про недосягнення останньою 50-ти річного віку. При цьому, органом ПФУ не заперечувалось та підтверджено в оскаржуваному рішенні наявність у позивачки загального страхового стажу, в тому числі пільгового, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах по Списку №1.
Оскільки позиція органу ПФУ відносно того, що для призначення пільгової пенсії позивачка повинна досягти 50-ти річного віку, судом визнана неправомірною, а інших підстав для відмови у призначенні пенсії відповідачами висловлено не було, то суд апеляційної інстанції вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання призначити пенсію, оскільки це буде свідчити про дотримання судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений і вказаний спосіб захисту порушеного права не можливо визнати втручанням у дискреційні повноваження відповідача, оскільки ним такі повноваження були самостійно реалізовані шляхом прийняття оскарженого рішення, яке були предметом судового контролю у межах цієї справи.
З цих підстав суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції, в частині визначеного способу захисту порушеного права, скасувати та в цій частині прийняти нову постанову про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (як органу, який приймав рішення про відмову позивачці у призначенні пенсії) з 18 червня 2021 року призначити, нарахувати та виплачувати позивачці пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-УІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, на підставі заяви про призначення пенсії №3034 від 05.07.2021 року.
На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -                                         
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі №160/23804/21, в частині визначеного способу захисту права – скасувати та в цій частині прийняти нову постанову.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області з 18 червня 2021 року призначити, нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком за Списком №1 відповідно до п. “а” ст.13 Закону України “Про пенсійне забезпечення” в редакції, яка діяла до ухвалення Закону України від 02 березня 2015 року №213-УІІІ “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення”, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №1-р/2020 від 23.01.2020 року, на підставі заяви про призначення пенсії №3034 від 05.07.2021 року.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2022 року у справі №160/23804/21 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених ч.5 ст.291 КАС України.
Повний текст постанови складено 16.06.2022
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк