ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/8371/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Скалозуб Ю.О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  16 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                               Оксененка О.М.,
суддів:                                                     Лічевецького І.О.,
                                                          Мельничука В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулась до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області, в якому, з урахуванням уточнень, просила: 
1) визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, доведеного до відома ОСОБА_1 , в листі від 22.06.2021 №2500-0205-8/32721 про відмову у перерахунку пенсії державного службовця, згідно із статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».
2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 , стаж роботи 27 років 9 місяців до стажу державної служби.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що її стаж державної служби становить 27 років 9 місяців, що підтверджується даними трудової книжки та довідок. Однак, відповідач зарахував до її стажу державної служби лише 7 років 10 місяці 4 дні (з 01.09.1993 по 27.05.1998, з 28.05.1998 по 04.07.2001, що свідчить про протиправність таких дій відповідача.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо зарахування ОСОБА_1 стаж роботи 27 років 9 місяців до стажу державної служби.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати ОСОБА_1 стаж роботи 27 років 9 місяців до стажу державної служби.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 17.06.2021 № 160 про відмову ОСОБА_1 у переведенні та перерахунку пенсії державного службовця згідно із статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що з 04.07.2001 посади, на яких перебувала позивач віднесені до категорій посадових осіб місцевого самоврядування, а не до відповідних категорій посад державних службовців.
На думку апелянта, оскільки стаж позивача на посадах державної служби складає 7 років 10 місяців 4 дні, відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає про безпідставність доводів апеляційної скарги, так як стаж на посадах в органах місцевого самоврядування підлягає зарахуванню до стажу державної служби, що підтверджується відповідною практикою Верховного Суду.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримує пенсію за віком, призначену згідно із   Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У відповідності до трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 перебувала на наступних посадах:
1) 30.08.1976 прийнята до Управління головного архітектора міста Чернігова в техбюро на посаду копіювальниці;
2) 01.09.1993 переведена на посаду інженера І категорії Управління архітектури і містобудування Чернігівського виконкому;
3) 27.05.1998 призначена в порядку переведення з Управління архітектури і містобудування міськвиконкому на посаду спеціаліста І категорії Управління архітектури та містобудування Чернігівської міської ради;
4) 18.02.2000 переведена на посаду головного спеціаліста;
5) 07.08.2001 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування;
6) 30.05.2003 призначена на посаду начальника відділу геодезії та містобудівного кадастру Управління архітектури та містобудування міської ради;
7) 15.04.2016 переведена на посаду начальника відділу землеустрою та містобудівного кадастру Управління, при цьому 18.05.2016 відділ землеустрою та містобудівного кадастру перейменовано у відділ геодезії та містобудівного кадастру.
14 червня 2021 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про переведення на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу», додавши до заяви копії: трудової книжки; довідку від 08.06.2021 № 01-13/541 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією), видану Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради позивачу за період з 01.06.2016-31.05.2021 (а.с. 15-16); довідку від 08.06.2021 № 01-13/542 про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років), видану Управлінням архітектури та містобудування Чернігівської міської ради позивачу станом на червень 2016 року.
Однак, листом від 22.06.2021 відповідач поінформував позивача про те, що час роботи в органах місцевого самоврядування зараховується до стажу роботи, який дає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-ХІІ лише до 04.07.2001, тобто по дату набуття чинності Законом України «Про державну службу в органах місцевого самоврядування». Враховуючи, що стаж державної служби позивача складає 7 років 10 місяців 4 дні (з 01.09.1993 по 27.05.1991 та з 28.05.1998 по 04.07.2001), вказане є недостатнім для призначення пенсії за віком відповідно до   Закону України «Про державну службу», а тому відсутні підстави для переведення позивача на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».
Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернулась до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки підставою для прийняття відповідачем рішення від 17.06.2021 № 160 про відмову позивачу у переведенні її на пенсію за віком відповідно до   Закону України «Про державну службу»   стала відсутність у позивача достатнього стажу державної служби, однак враховуючи, що в дійсності стаж державної служби позивача становить 27 років 9 місяців, тому позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Положеннями статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII  (далі - Закон № 1788-XII) встановлено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 2 Закону № 1788-XII визначені види пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.
Аналогічні приписи закріплено і у статях 9, 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Згідно з частиною першою статті   10 Закону № 1058-IV,   особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. 
Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду (частина третя статті 45 Закону № 1058-IV).
З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2021 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про переведення на пенсію за віком згідно Закону України «Про державну службу».
Приймаючи оскаржуване рішення, пенсійний орган відмовив позивачу у перерахунку пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» за відсутності необхідного стажу роботи.
Так, до 01 травня 2016 року діяло законодавство у сфері державної служби, яке передбачало право державного службовця на призначення пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 19.12.1993 №3723-VIII.
Згідно частини другої статті 25 Закону №3723-VIII установлюються, зокрема такі категорії посад державних службовців:
- четверта категорія - посади спеціалістів Адміністрації Президента України, Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, заступників начальників управлінь, самостійних відділів (підвідділів) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, інші прирівняні до них посади; 
- п`ята категорія - посади спеціалістів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, заступників голів районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій, заступників керівників управлінь, відділів, служб обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, спеціалістів апарату цих адміністрацій, інші прирівняні до них посади.
У силу вимог статті 37 Закону №3723-VIII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Однак, з 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» №889-VІІІ від 10.12.2015 (надалі - Закон №889-VІІІ). 
У зв`язку з набранням чинності Закону №889-VІІІ, з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-VIII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону №889-VIII.
За правилами пункту 10 і 12 розділу XI Закону №889-VIII державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.
Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. 
Отже, колегія суддів вважає, що право на пенсію одержують зазначені в пунктах 10 та 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII від 10.12.2015, особи, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік, при цьому в жодному із зазначених вище Законів не зазначається, що таке право особа одержує при умові, що їм раніше пенсія за Законом № 3723-ХІІ від 19.12.1993 не призначалась.
У свою чергу, статтею 46 Закону 889-VIII визначені особливості стажу державної служби, зокрема у п. 2 закріплено, що до стажу державної служби зараховуються, зокрема, час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».
Відповідно до п. 6 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року № 229, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року № 889-VIII обчислюється відповідно до п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII.
У силу вимог п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.
Отже, в даному випадку слід керуватися Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року №283 (далі - Постанова №283).
Так, відповідно до п. 2 Порядку № 283 до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах в органах місцевого самоврядування передбачених ст. 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та на посадах керівних працівників і спеціалістів виконавчих комітетів місцевих рад, їх управлінь, самостійних відділів, інших структурних підрозділів.
Відтак, періоди роботи позивача в органах місцевого самоврядування підлягають зарахуванню до стажу державної служби.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 735/939/17 та від 01 квітня 2020 року у справі № 607/9429/17.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем позивачу до стажу її державної служби зараховано лише період її роботи з 01.09.1993 по 27.05.1998 та з 28.05.1998 по 04.07.2001.
Разом з тим, позивач у період з 05.07.2001 по 31.05.2021, що включає момент набуття чинності Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, працювала в Управлінні архітектури та містобудування Чернігівської міської ради на посадах головного спеціаліста та начальника відділу, що свідчить про необхідність зарахування вказаних періодів до стажу її державної служби.
Оскільки підставою для прийняття відповідачем рішення від 17.06.2021 № 160 про відмову позивачу у переведенні її на пенсію за віком відповідно до   Закону України «Про державну службу» стала відсутність у позивача достатнього стажу державної служби, втім стаж державної служби позивача становить 27 років 9 місяців, вказане свідчить про протиправність вказаного рішення.
Як наслідок, слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області зарахувати позивачу стаж роботи 27 років 9 місяців до стажу державної служби; визнання протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 17.06.2021 № 160 про відмову ОСОБА_1 у переведенні та перерахунку пенсії державного службовця згідно із   статтею 37 Закону України від 16.12.1993 № 3723-ХІІ «Про державну службу».
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про обгрунтованість позовних вимог.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя           О.М. Оксененко
Судді          І.О. Лічевецький
                                                                                В.П. Мельничук