ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 квітня 2022 року	Львів	Справа № 1.380.2019.001249 пров. № А/857/466/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Коваля Р.Й., Гуляка В.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року (головуючого судді Ланкевича А.З., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Львів повний текст рішення складено 08.11.2021) у справі №1.380.2019.001249 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову позивачу у призначенні пенсії, викладене у листі від 19.10.2018 року, визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення позивачу пенсії, зобов`язати відповідача призначити та виплачувати позивачу пенсію за віком з 03.10.2018 року (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погодившись з прийнятим рішенням ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов, апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права. Вказує, що є громадянином України та до листопада 2000 року проживав в Україні, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. 03.10.2018 представник позивача звернувся до відповідача з відповідною заявою про призначення пенсії за віком, додавши до неї необхідні документи, проте відповідач листом від 19.10.2018 №27700/67/Ш-20/07.05-06 відмовив призначенні пенсії за віком з підстав відсутності міжнародної пенсійної угоди між Україною та Ізраїлем, реєстрації позивача на території України за місцем знаходження відповідача, а також те, що документ, який посвідчує особу позивача не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України №22-1 від 25.11.2005, що є порушенням конституційних прав та гарантій на належний соціальний захист. Вказує, про не врахування судом постанов Верховного Суду від 22.09.2021 справа №520/2994/17, від 18.09.2018 справа №199/5647/17, від 18.07.2018 справа №263/3644/17, від 27.02.2018 справа №127/20588/17.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №1.380.2019.001249 та ухвалою суду від 22.02.2022 призначено апеляційний розгляд в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2000 року працював на території України; трудовий стаж позивача складає 29 років, що підтверджується копією трудової книжки.
28.11.2000 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.
03.10.2018 представник позивача на підставі нотаріальної довіреності звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком. До зазначеної заяви були додані наступні документи: нотаріально засвідчену довіреність; паспорт громадянина ОСОБА_1 для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 20.11.1997 року; ізраїльське посвідчення особи ОСОБА_1 ; трудову книжку; диплом про навчання; оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії.
Листом відповідача від 19.10.2018 №27700/67/Ш-20/07.05-06 відмовлено позивачу в призначенні пенсії з таких підстав: відсутня міжнародна пенсійна угода між Україною та Ізраїлем; відсутня реєстрації позивача на території України за місцем знаходження відповідача; документ, який посвідчує особу позивача не відповідає вимогам Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону про пенсії, затвердженого постановою правління Пенсійного Фонду України №22-1 від 25.11.2005.
Не погоджуючись з рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є необґрунтованими.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом визначені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV). 
Згідно із пунктом 1 частини 1 та частини 4 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на призначення (перерахунок, поновлення) пенсії мають громадяни України незалежно від місця проживання та іноземці і особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, на умовах та порядку, передбачених законодавством або міждержавними угодами.
За змістом частини 1 статті 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до частини 5 статті 45 Закону № 1058-IV, документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Механізм подання та оформлення документів для призначення або перерахунку пенсій регулюється Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1 в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносинах). 
Відповідно до пункту 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі за місцем проживання (реєстрації).
Згідно пунктів 1.6, 1.7 Порядку № 22-1, звернення за призначенням пенсії може здійснюватися в будь-який час після виникнення права на пенсію або не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку. Днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Якщо заява пересилається поштою (крім випадків призначення (поновлення) пенсій), днем звернення за пенсією вважається дата, що зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. У разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви. 
Пунктом 2.1 Порядку № 22-1 визначено перелік документів, що додаються до заяви про призначення пенсії за віком.
Згідно пункту 2.22 Порядку № 22-1 за документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання.
Пунктом 2.23 Порядку №22-1 передбачено, що документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.
Відповідно до пункту 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).
З урахуванням наведеного, підставою для вчинення пенсійним органом дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи подана з пред`явленням паспорта (або іншого документа, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік), подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.
Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон №2235-III) документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.
Відповідно до статті 2 Закону №2235-III якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.
Частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-IV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносинах) встановлено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставами для їх обмеження.
Згідно статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Частиною 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20.11.2012 №5492-VI (далі - Закон №5492-VI) встановлено, що документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 
1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: а) паспорт громадянина України; б) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; в) дипломатичний паспорт України; г) службовий паспорт України; ґ) посвідчення особи моряка; д) посвідчення члена екіпажу; е) посвідчення особи на повернення в Україну; є) тимчасове посвідчення громадянина України;
2) документи, що посвідчують особу та підтверджують її спеціальний статус: а) посвідчення водія; б) посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон; в) посвідка на постійне проживання; г) посвідка на тимчасове проживання; ґ) картка мігранта; д) посвідчення біженця; е) проїзний документ біженця; є) посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту; ж) проїзний документ особи, якій надано додатковий захист.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, представником позивача не надано до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області належного посвідчення особи (позивача) в розумінні наведеної норми, оскільки фактично представником позивача надано копію посвідчення особи громадянина Ізраїлю, а також копію закордонного паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , строк дії якого закінчився у 2007 році.
Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що посвідчення особи громадянина Ізраїлю, яке видано Державою Ізраїль, не є належним підтвердженням ані громадянства України, ані особи заявника, ані його віку та не є належним документом, що посвідчує особу яка звернулася за призначенням/поновленням пенсії, подання якого передбачено пунктом 2.9 Порядку №22-1.
Таким чином, позивачем не дотримано встановленого порядку звернення за призначенням пенсії, оскільки його представником подано заяву про призначення та виплату пенсії за віком без дотримання вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Порядком №22-1 щодо необхідного пакету документів, а відтак територіальний орган ПФУ виконав обов`язок щодо розгляду заяви та роз`яснення порядку призначення пенсії.
Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 21.09.2018 у справі №805/465/18-а.
Щодо можливості використання паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , як документа, що посвідчує громадянство України, особу заявника, його вік, місце проживання (реєстрації), суд враховує наступне.
Строк дії даного паспорту закінчився у 2007 році. При цьому, будь-які відомості про продовження його терміну відсутні.
Відповідно частин 1, 3, 10 статті 22 Закону №5492-VI, паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.
У разі втрати паспорта громадянина України для виїзду за кордон або закінчення строку його дії під час перебування в Україні громадянина, який постійно проживає за кордоном, оформлення та видача йому паспорта для виїзду за кордон здійснюються розпорядником Реєстру.
Оформлення, видача, обмін документів, їх пересилання, вилучення, повернення державі та знищення відбуваються в порядку, встановленому законодавством, якщо інше не передбачено цим Законом. У разі закінчення строку дії документа або смерті особи її документи в порядку і строки, визначені законодавством, здаються уповноваженому суб`єкту, який видав такий документ, якщо інше не передбачено цим Законом, а якщо така особа проживає (проживала) за кордоном - ЗДУ (частини 1, 8 статті 16 Закону №5492-VI).
Відповідно приписів пункту 2 частини 1 статті 27 Закону №5492-VI, в разі, зокрема, закінчення строку дії документів, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України та надають право такій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну, документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України (крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті), дає право на в`їзд в Україну є посвідчення особи на повернення в Україну.
Пунктом 1 Перехідних положень Закону № 5492-VI визначено, що документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи, видані до дня набрання чинності цим Законом, є чинними до закінчення строку їх дії та не підлягають обов`язковій заміні.
Згідно підпункту 2 пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152, паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі, зокрема, закінчення строку його дії або прийняття рішення про його обмін до закінчення строку його дії.
З системного аналізу положень наведених норм слідує висновок, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу, підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Строк дії вказаного документа обмежений та становить для осіб, які досягли шістнадцятирічного віку - 10 років.
Після спливу вказаного строку особа не втрачає громадянства України чи будь-яких інших прав, однак сам документ вже не може бути використаний за своїм безпосереднім призначенням. Такий документ визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується. Замість нього, в разі знаходження особи за кордоном документом, що тимчасово заміщує функції паспорта громадянина України для виїзду за кордон є посвідчення особи на повернення в Україну.
Таким чином, законом не передбачена можливість використання паспорта громадянина України для виїзду за кордон після закінчення строку його дії, такий паспорт підлягає обміну на новий.
Підсумовуючи викладене, судом першої інстанції правомірно враховано, що паспорт громадянина України для виїзду за кордон, строк дії якого закінчився, не може бути використаний як документ, що посвідчує громадянство України, особу заявника, її вік, місце проживання (реєстрації).
Доводи апелянта спростовуються вищенаведеними нормами законодавства, оскільки відсутність всіх необхідних додатків до заяви позивача про призначення пенсії за віком, не дають відповідачу можливості розглянути її по суті та прийняти законне та обґрунтоване рішення. Питання щодо призначення пенсії позивачу не може бути розглянуте без надання передбаченого законом документа, що посвідчує особу заявника, вказані обставини повинні бути перевірені пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, на підставі повного переліку документів.
Апеляційний суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2021 року справа № 540/4060/20, згідно якого при розгляді цієї категорії справа судам необхідно перевіряти, чи поданий документ відповідає документам, які в розумінні частини першої статті 13 Закону № 5492-VI посвідчують особу, а також чи потребує посвідчення особи, видане в Державі Ізраїль, легалізації у порядку, визначеному Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженої наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року №113 (далі - Інструкція № 113).
З цього приводу колегія суддів зазначає, що посвідчення особи, видане Міністерством внутрішніх справ Держави Ізраїль 25.08.2011 посвідчує особу виключно на території Держави Ізраїль та не є посвідченням особи у розумінні пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». А положення Інструкції №113 не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, позаяк відповідно до пункту 1.4 зазначеної Інструкції, легалізації не підлягають оригінали, копії та фотокопії паспортів, військових квитків, трудових книжок, документів, що мають характер листування, дозволів на носіння зброї, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічних паспортів), посвідчення водія, посвідчення особи, нормативно-правові акти та роз`яснення щодо їх застосування.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивачем не дотримано встановленого порядку звернення із заявою про призначення пенсії, а відтак, відповідач не мав достатніх законних підстав для прийняття рішення щодо призначення пенсії позивачу.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що позивач не позбавлений права повторно звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про поновлення пенсії з наданням відповідних підтверджуючих документів.
Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
Відповідно до частини 1 статті 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 74 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, при цьому доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Суд не приймає доводи скаржника, які ґрунтуються на висновках Верховного Суду, викладених в постановах від 22.09.2021 справа №520/2994/17, від 18.09.2018 справа №199/5647/17, від 18.07.2018 справа №263/3644/17, від 27.02.2018 справа №127/20588/17, оскільки суд апеляційної інстанції під час вирішення тотожних спорів враховує саме останню правову позицію Верховного Суду від 21.12.2021 у справі №540/2209/19.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 21.09.2018 у справі №805/465/18-а, від 21.12.2019 у справі №663/574/17, від 30.04.2020 у справі №805/153/18-а, від 21.12.2021 у справі №540/2209/19, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не стягуються.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №1.380.2019.001249 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                Р.Й. Коваль

                                                                                            В.В. Гуляк