Номер провадження: 22-ц/813/4999/22 
Справа № 504/1315/21
Головуючий у першій інстанції Литвинюк  А. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М., 
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного Одеського області від 15 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, звільнення від заборгованості по аліментам та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, звільнення від заборгованості по аліментам та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів. 
Рішенням Комінтернівського районного Одеського області від 15 вересня 2021 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, звільнення від заборгованості по аліментам та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів задоволено. 
Припинено примусове стягнення аліментів з  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне місце проживання № НОМЕР_1 , видана 26.11.2010 року, РНОКПП НОМЕР_2 на користь  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 20.04.2004 року, РНОКПП НОМЕР_4 на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та на утримання доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в сумі еквівалентній 100 євро у гривнях на кожну дитину щомісячно на день здійснення платежу, починаючи з 15 грудня 2017 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання сина ОСОБА_5 , до ІНФОРМАЦІЯ_7 на утримання сина ОСОБА_6 та до ІНФОРМАЦІЯ_9 на утримання доньки ОСОБА_7 , яке здійснюється на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2018 року (справа №504/4422/17, провадження 22-ц/785/7037/18).
Звільнено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне місце проживання № НОМЕР_1 , видана 26.11.2010 року, РНОКПП НОМЕР_2 від сплати заборгованості по аліментам, які стягуються на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2018 року (справа №504/4422/17, провадження 22-ц/785/7037/18) за період з 1 квітня 2019 року відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 09 квітня 2019 року відносно доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 20.04.2004 року, РНОКПП НОМЕР_4 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідка на постійне місце проживання № НОМЕР_1 , видана 26.11.2010 року, РНОКПП НОМЕР_2 безпідставно сплачені в якості аліментів грошові кошти в розмірі 47253,20 грн ( сорок сім тисяч двісті п`ятдесят три гривні 20 копійок).
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Хаджибеївським ВМ Суворовського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 20.04.2004 року, РНОКПП НОМЕР_4 на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн (дев`ятсот вісім гривень ).
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Комінтернівського районного Одеського області від 15 вересня 2021 року в повному обсязі та винести по справі нове рішення, згідно з яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що при вирішенні спору суд першої інстанції безпідставно посилався на ч.3 ст. 182 СК України, безпідставно застосував до спірних правовідносин вимоги ст. 197 СК Україні та не взяв до уваги докази, надані стороною відповідача, зокрема розрахунок заборгованості, який було надано відповідачем з відзивом. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд рішення Комінтернівського районного Одеського області від 15 вересня 2021 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
В судове засідання, призначене на 16.06.2022 року,  сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).   Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що з 17.04.2004 року по 13.07.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу у сторін народилися 4 дітей:
- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ,
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ,
- ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.07.2016 року у справі №504/1646/16-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, визначено місце проживання дітей разом з матір`ю.
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.07.2018 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн на кожну дитину до досягнення кожною з них повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання сина ОСОБА_5 , до ІНФОРМАЦІЯ_7 на утримання сина ОСОБА_6 та до ІНФОРМАЦІЯ_9 на утримання доньки ОСОБА_7 , починаючи з 15 грудня 2017 року щомісячно. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення додаткових витрат на розвиток дітей відмовлено за недоведеністю. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_8 , як дитини відмовлено повністю. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_8 , яка продовжує навчання відмовлено повністю.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2018 року рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.07.2018 року в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та в частині відмови у стягненні на неповнолітніх дітей додаткових витрат - скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в сумі еквівалентній 100 євро у гривнях на кожну дитину щомісячно на день здійснення платежу, починаючи з 15 грудня 2017 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання сина ОСОБА_5 , до ІНФОРМАЦІЯ_7 на утримання сина ОСОБА_6 та до ІНФОРМАЦІЯ_9 на утримання дочки ОСОБА_7 , а також стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на:
- неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в сумі 83,75 грн;
- неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в сумі 81,25 грн;
- неповнолітню дочку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в сумі 31,25 грн, а всього стягувати 196 грн. 25 коп. щомісячно. В іншій частині рішення залишено без змін.
На підставі зазначеної постанови Апеляційного суду Одеської області 23.11.2018 року Комінтернівським районним судом Одеської області видано виконавчий лист №504/4422/17-ц про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в сумі еквівалентній 100 євро у гривнях на кожну дитину щомісячно на день здійснення платежу, починаючи з 15 грудня 2017 року і до досягнення кожною дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6 на утримання сина ОСОБА_5 , до ІНФОРМАЦІЯ_7 на утримання сина ОСОБА_6 та до ІНФОРМАЦІЯ_9 на утримання доньки ОСОБА_7 .
Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування у Лиманському районі, визначено місце проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 разом з батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначене рішення суду набрало законної сили 10.02.2021 року.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, факт проживання дітей ОСОБА_5 з 01.04.2019 року, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 з 09.04.2021року разом з батьком ОСОБА_3 та перебування їх з цього часу на його утриманні, додатковому доказуванню не підлягає.
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам відділу ДВС Лиманського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління МЮ від 11.03.2021 року, нарахування та стягнення аліментів здійснюється у сумі еквівалентній 100 євро у гривнях на кожну дитину щомісячно на день здійснення платежу, починаючи з 15.12.2017 року розмір заборгованості боржника ОСОБА_3 по аліментам на утримання неповнолітніх дітей, синів - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , та доньки ОСОБА_7 станом на 01.04.2021 року становить 148810,56 грн.
Отже судом встановлено, що на час постановлення постанови Апеляційного суду Одеської області від 13.10.2018 року діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 дійсно проживали разом з матір`ю ОСОБА_1 та знаходилися на її утриманні, проте з квітня 2019 року вони проживають разом з батьком ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , районний суд виходив з того, що вимоги позивача про припинення стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 30.10.2018 року (справа №504/4422/17, провадження 22-ц/785/7037/18), у зв`язку зі зміною проживання дітей підлягають задоволенню з дня набрання рішенням законної сили. Також суд дійшов висновку про наявність підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , починаючи з 01 квітня 2019 року, на утримання сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , починаючи з 9 квітня 2019 року, оскільки судом встановлено, що діти з цього часу постійно проживають разом з батьком та знаходяться на його утриманні, у зв`язку із чим, наявні і підстави для повернення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів, оскільки ОСОБА_3 до часу звернення до суду з позовом сплачував аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам відділу ДВС Лиманського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління МЮ від 11.03.2021 року.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, згідно ч.ч.7-8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.
За змістом ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст.18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання.
Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.
При вирішенні питання стягнення аліментів, суд виходить з того, з ким проживає дитина (ч.3 ст.182 СК).
Частина 1 ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Аналогічна вимога встановлюється положеннями ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
Законодавець не обмежує суд при прийнятті рішення про звільнення від сплати аліментів тільки вказаними двома підставами та наголошує, що при наявності інших обставин, що мають істотне значення, компетентні органи можуть прийняти таке рішення. В сімейному законодавстві не надається хоча б приблизного переліку таких обставин, отже суд при розгляді справи має самостійно вирішити це питання з огляду на подані пояснення, докази та інтереси сторін.
З аналізу положень статей 179-181 СК України вбачається, що аліменти підлягають використанню на утримання дитини, а тому припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає отримані аліменти на дитину. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на дитину на ім`я одержувача аліментів.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере активну участь у її вихованні.
Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми ч.4 ст.273 ЦПК України, за положеннями якої якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Відповідно до ч.ч.1,2 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789 ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно з ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
У ст.18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до §54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27.11.1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання й у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Судовим розглядом справи встановлено, що на час постановлення постанови Апеляційного суду Одеської області від 13.10.2018 року діти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_10 дійсно проживали разом з матір`ю ОСОБА_1 та знаходилися на її утриманні, проте з квітня 2019 року вони проживають разом з батьком ОСОБА_3 , що підтверджується рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року, а відтак районний суд дійшов правильного висновку про те, що існують підстави для звільнення ОСОБА_3 від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей та припинення примусового стягнення аліментів на утримання дітей на підставі постанови Апеляційного суду Одеської області від 13.10.2018 року.
Як вірно зазначено судом, звільнення батька, з яким проживають неповнолітні діти від обов`язку сплачувати аліменти на утримання цих дітей на користь матері відповідає інтересам дитини, оскільки відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
У доводах апеляційної скарги, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на те, що в своєму рішенні суд посилається на ч.3 ст. 182 СК України, яка повинна враховуватися судом при визначенні розміру аліментів, а тому, як зазначає апелянт, суд помилково застосував цю норму закону.
Однак вказані доводи апелянта апеляційний суд оцінює критично, з огляду на те, що як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, посилаючись на вказану правову норму суд першої інстанції зазначив, що при вирішенні питання стягнення аліментів суд виходить з того, з ким проживає дитина. Вказана правова норма міститься в законодавсті Україні, однак викладена в ч.3 ст. 181 СК України, а тому помилкове зазначення судом однієї цифри в номері статті Закону при оформленні судового рішення не може суттєво вплинути на неправильне вирішення справи по суті.
Обгрунтування апелянтом вимог апеляційної скарги неправильним застосуванням судом першої інстанції до спірних правовідносин вимог ст.197 СК України також є повністю безпідставним, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до вимог ч.1, 2 ст.197 СК України,  з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами.
Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Оскільки матеріалами справи, зокрема рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 11.01.2021 року у справі №504/1131/18 встановлено факт проживання спільних дітей позивача і відповідача з позивачем з 9 квітня 2019 року (діти з цього часу постійно проживають разом з батьком, знаходяться на його утриманні), тому колегія суддів вважає, що дана обставина вірно оцінена місцевим судом як істотна і відповідно є всі правові підстави для звільнення позивача від сплати аліментів за відповідний період. 
Крім того, в силу ч.4 ст.82 ЦПК вказаний факт додатковому доказуванню не підлягає.
Враховуючи вищевикладене також наявні підстави для повернення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів, оскільки ОСОБА_3 до часу звернення до суду з позовом сплачував аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дітей, що підтверджується розрахунком заборгованості по аліментам відділу ДВС Лиманського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління МЮ від 11.03.2021 року.
У доводах апеляційної скарги, апелянт зазначає, що при вирішенні спору, судом повністю не взято до уваги докази які були надані стороною відповідача, а саме розрахунок заборгованності, який було додано до суду з відповідним відзивом. 
Однак вказані доводи також є необгрунтованими та безпідставними, оскільки повністю спростовуються наступним. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачем було надано до суду копію розрахунку заборгованості по аліментам, наданого заступником начальника відділу Лиманського районного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гидирим А.М. при виконанні виконавчого документу №504/4422/17-ц від 23.11.2018 року, виданого Комінтернівським районним судом Одеської області (а.с. 23), з якого вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів виникла у позивача в період проживання з ним дітей, які, відповідно до вимог ч.1 ст.179 СК України, є власниками аліментів.
При цьому, як встановлено матеріалами справи, заперечуючи проти позову, відповідачем було подано до суду 07.07.2021 року відзив на позовну заяву, в додатках до якого відповідач надав такий самий розрахунок заборгованості по аліментам, здійснений відділом державної виконавчої служби, що і позивачем (а.с. 56). 
Вказаний розрахунок досліджений судом першої інстанції та оцінений в якості доказу. 
Іншого розрахунку заборгованості по аліментах, матеріали справи не містить та до апеляційної скарги не надано. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Жодних інших доводів на спростування висновків суду, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не містить, а наведені в ній доводи повністю спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами та в цілому зводяться до переоцінки доказів і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Комінтернівського районного Одеського області від 15 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, звільнення від заборгованості по аліментам та стягнення безпідставно сплачених грошових коштів в якості аліментів - залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 27.06.2022 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 С.М. Сегеда 

Л.А. Гірняк