Номер провадження: 22-ц/813/4284/22 
Справа № 523/7759/20
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 523/7759/20
Провадження номер: 22-ц/813/4284/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання - Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач -  ОСОБА_1 ,
- відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Північтранс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Північтранс» про спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22 травня 2008 року, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Північтранс» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Мурманової І.М. о 12 годині 49 хвилині 30 липня 2021 року, повний текст рішення складений 03 серпня 2021 року,

встановив:
2. Описова частина
2.1Короткий зміст позовних вимог

В травні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить: 1) спонукати ПАТ «Північтранс» до виконання мирової угоди, затвердженої ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2008 року, по цивільній справі №2-2/2008, а саме - стягнути з ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виплаті грошового відшкодування, яка утворилась в період з 01 травня по 31 травня 2020 року, в розмірі - 11 788 грн.. 
ОСОБА_1  обґрунтовує свої вимоги тим, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2008 року (справа № 2-2/2008) року було затверджено Мирову Угоду , за умовами якої ВАТ «ПІВНІЧТРАНС» зобов`язується перераховувати на рахунок позивача - ОСОБА_1 , довічно, щомісячно втрачений заробіток в розмірі середньомісячної заробітної плати у галузі «Промисловість», на підставі довідки Державної Служби Статистики (на час укладення угоди Держкомстат). 
Відповідач порушує виконання умов Мирової Угоди, у зв`язку з чим вона змушена періодично звертатись до суду з позовом про спонукання до виконання умов Мирової Угоди (Т. 1, а. с. 1 - 4).
В подальшому ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по виплаті грошового відшкодування, яка утворилась з 01.05.2020 року по 30 листопада 2020 року у загальному розмірі - 83 814,62 грн., з яких: - 82 516 грн. - невиплачене відшкодування за період з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року; - 851,44 грн. - інфляційні втрати за період з 01.05.2020 року по 31.10.2020 року; - 447,18 грн. - 3% річних за період з 01.06.2020 року по 31.10.2020 року (Т. 1, а. с. 61 - 64).

2.2 Позиція учасників справи в суді першої інстанції

 ПАТ «Північтранс» у відзиві на позовну заяву зазначає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Посилається на те, що в порушення п.5 Мирової угоди, за якою право корегувати суму втраченого заробітку на кожній наступний рік до 30 січня на підставі довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» було залишено за позивачем у справі, тобто ОСОБА_1 , яка мала не звертаючись до суду надати відповідну довідку керівництву ВАТ «Північтранс». Відповідач зазначає, що довідку ГУ Статистики в Одеській області від 21.02.2020 року (вих. № 08.3 02/90 20) була отримана ПАТ «Північтранс» лише 24.02.2020 року, вже після 30 січня, як то передбачено умовами Мирової угоди. Відповідач зазначає, що подання позивачкою довідки з пропуском строків визначених у п. 5 Мирової угоди привели до неможливості відповідачем здійснити відповідні нарахування. Також, у відзиві зазначено, що неможливість отримання позивачкою довідки не створює відповідачу обов`язку з корегування суми втраченого заробітку, оскільки в умовах мирової угоди чітко зазначені підстави проведення даного корегування та які є незмінними і обов`язковими для виконання. Таким чином, відповідач зазначає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача грошового зобов`язання у період часу з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року у розмірі - 11 780 гривень є безпідставними, а відтак зазначає, що на користь позивачки підлягає стягненню сума у розмірі - 9 633,00 грн. за період з 01.05.2020 року по 31.05.2020 року (Т. 1, а. с. 55 - 58).
У поясненнях на відзив на позовну заяву адвокат Серебрій Г.Г., діюча від імені ОСОБА_1 , зазначає, що позиція відповідача щодо порушення саме позивачем п. 5 Мирової угоди є помилковою. Такі твердження спростовуються відповіддю ГУ Державної Служби Статистики України в Одеській області -№ 07/09/178-19 від 10.12.2019 року, яку отримано відповідачем 02.01.2020 року. Доповненням листа від 10.12.2019 року листом 21.02.2020 року вих. № 08.3-02/90-20, в якому зазначено, що середньомісячна заробітна плата у галузі «Промисловість» у 2019 році складає - 11 788 грн.. Даний лист відповідачем отримано 28.02.2020 року. Також, у поясненнях представник позивачки зазначає, що твердження відповідача щодо порушення позивачем п. 5 Мирової угоди є безпідставним та не відповідає змісту Мирової угоди, оскільки п. 3 Мирової угоди визначено обов`язок саме відповідача корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Державної Служби Статистики України про середню заробітну плату в галузі «Промисловість» (Т. 1, а. с. 83 - 84). 
ПАТ «Північтранс» у відзиві на заяву про збільшення розміру позовних вимоги, зазначає, що зазначена позивачкою сума, що підлягає стягненню є безпідставною, оскільки посилання позивачки на лист від 21.02.2020 року ГУ Статистики в Одеській області, з тих підстав, що позивачка не надала відповідачу довідку щодо корегування суми виплат, та відповідно не скористалась правом, не виявила бажання скоритись передбаченим прав щодо надання такої, є порушенням правил виконання умов Мирової угоди не створює відповідачу додаткових обов`язків. Відповідач зазначає, що у 2020 році позивачка не виявила бажання скористатись своїм правом щодо корегування суми, не надала у строк до 30 січня довідку. Наданий лист ГУ Статистики в Одеській області не є довідкою та не містить відомостей щодо заробітної плати у галузі «Промисловість». Відповідач у відзиві також зазначає, що сума втраченого заробітку останній раз корегувалась ПАТ «Північтранс» в січні 2019 року на підставі листа ОСОБА_1 від 29.01.2019 року та наданого позивачкою листа ГУ Статистики в Одеській області від 28.01.2019 року. Відповідач зазначає, що дані документи були надані своєчасно та у строк, передбачений умовами Мирової угоди, на відміну від документів поданих у 2020 році. Щодо нарахування сум інфляційних втрат та 3% річних відповідач зазначає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки їх розрахунок проведено на підставі невідповідних розрахунків. В підсумку відповідач зазначає, що визнає позовні вимоги в частині стягнення суми у розмірі - 67 431,00 грн., як суму заборгованості по виплаті відшкодування за період з 01 травня 2020 року по 30 листопада 2020 року, відповідно до умов Мирової угоди. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають (Т. 1, а. с. 94 - 98). 
Представник позивача адвокат Серебрій Г.Г. 25.01.2021 року у відповіді на відзив зазначає, що відповідач у своєму відзиву не спростував викладені у позові доводи. Відповідач вкотре послався на порушення позивачем п. 5 Мирової угоди, що не відповідає повному тексту Мирової угоди. Такі твердження спростовані рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04.12.2018 року у справі № 523/6698/18 про спонукання до виконання мирової угоди, яке набрало законної сили 02.10.2019 року, яким встановлено, що посилання відповідача на порушення п. 5 Мирової угоди є безпідставними. На підставі викладеного, зазначає, що обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не потребують доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На підставі викладеного, просить позов задовольнити (Т. 1, а. с. 102 - 105).

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2021 року задоволено частково вищевказані позовні вимоги ОСОБА_3 ..
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ПАТ «Північтранс» на користь ОСОБА_1 заборгованість по виконанню мирової угоди у розмірі - 16 383 гривні 62 копійки, з яких: - 15 085 гривень - не виплачене відшкодування за період з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року; - 851 грн. 44 коп. - інфляційні витрати; - 447 грн. 18 коп. - 3 % річних з 01.06.2020 року по 31.10.2020 року.
В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ПАТ «Північтранс» на користь держави судовий збір у розмірі - 840 гривень 80 коп.
Рішення суду мотивоване тим, що рішенням суду, яке набрало законної сили на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 02.10.2019 року у справі №523/6698/18 встановлено, що відповідач порушив умови мирової угоди, передбачені п. 3 де зазначено, що обов`язок щодо корегування розміру втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» покладено саме на відповідача у справі, тобто ТОВ «ПІВНІЧТРАНС». Також, у рішенні суду зазначено, що посилання відповідача на визначення розміру середньомісячної заробітної плати по галузі «Промисловість» по Одеській області а не в галузі «Промисловість» в цілому по України не відповідає умовам Мирової угоди. Судом першої інстанції встановлено, що сплачена відповідачем сума заборгованості за втрачений заробіток у розмірі - 67 431 грн. 00 коп. є такою, що проведена останнім відповідно до суми у розмірі - 9 633 гривні, що відповідало середньомісячному заробітку у галузі «Промисловість» станом на 2019 рік, тобто - 9 633 х 7=67 431 грн., тобто відповідач фактично визнав заборгованість, як таку. Разом з тим, 23.07.2021 року здійснив виплату у розмірі, що не відповідає фактичним даним середнього заробітку відповідно до довідки ГУ Статистики станом на 2020 рік. Крім того, позивачкою доведено наявність інфляційних втрат, оскільки сума заборгованості, що виникла в період часу з травня 2020 р. по листопад 2020 року, відповідачем була сплачена лише 23.07.2021 року, тобто заборгованість фактично існувала протягом всього періоду розрахунку інфляційних втрат (Т. 1, а. с. 155 - 157). 

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «Північтранс» просить скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2021 року. Ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт зазначає, що: 1) судом першої інстанції при винесенні рішення не прийнято до уваги те, що сума заборгованості за кожен місяць у розмірі - 11 788 грн. безпідставно прийнята позивачкою на підставі листа ГУ Статистики в Одеській області від 21.02.2020 року, в якому було зазначено, що середньомісячна заробітна плата у галузі «Промисловість» в 2019 році складає - 11 788 грн.. Вимога позивачки щодо стягнення суми відшкодування за період з 01 травня по 30 листопада 2020 року в розмірі - 82 516 грн. (з розрахунку 11788 грн/міс.) є безпідставною, оскільки позивачкою не було подано заяву до відповідача про корегування суми втраченого заробітку та/або довідку Держкомстату України до 30 січня, як це визначено п. 5 Мирової угоди. Крім того, невиконання умов мирової угоди позивачкою не покладає додаткових обов`язків на відповідача; 2) в порушення п. 5 Мирової угоди вищевказаний лист ГУ Статистики в Одеській області від 21.02.2020 року був отриманий ПАТ «Північтранс» лише 24.02.2020 року, а не до 30 січня, як це передбачено умовами Мирової угоди; 3) у 2020 році позивачка не скористалась своїм правом щодо корегування суми втраченого заробітку та не надала ТОВ «Північтранс» довідку до 30.01.2020 року, а надала лист ГУ статистики в Одеській області від 10.12.2019 року про інформацію на запит, який не є довідкою та не містить в собі інформацію про середню заробітну плату у галузі «Промисловість»; 4) оскільки невірною є сума втраченого заробітку в розмірі - 11 788 грн., тому невірним є висновок суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних; 5) судом невірно визначено розмір судового збору (Т. 2, а. с. 21 - 29, 32 - 40).

2.6 Узагальнені доводи сторін в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Серебрій Г.Г., діюча від імені ОСОБА_1 , просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2021 року залишити без змін. Апеляційну скаргу ПАТ «Північтранс» залишити без задоволення. 
Адвокат Серебрій Г.Г. зазначає, що незалежно від подачі/не подачі позивачкою довідки про середню заробітну плату, відповідач не звільняється від обов`язку коригування розміру втраченого заробітку відповідно до довідки Державної Служби Статистики України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість». Посилання відповідача про порушення строків надання позивачкою довідки Державної служби статистики України спростовуються матеріалами справи (Т.2, а. с. 114 - 116).

2.7 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.09.2021 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2021 року залишено без руху (Т. 2, а. с. 89 - 89 зворотна сторона).
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧ ТРАНС» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 липня 2021 року (а. с. 101 - 101 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 16.09.2021 року закінчено підготовку справи до апеляційного розгляду, призначено розгляд справи в приміщенні Одеського апеляційного суду (а. с. 102).
14.02.2022 року від адвоката Серебрій Г.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу (Т. 2, а. с. 114 - 116).
16.05.2022 року від ОСОБА_1 надійшла заява про процесуальну дієздатність ТОВ «Північтранс» в період воєнного стану (Т. 2, а. с. 127 - 128).
18.05.2022 року від адвоката Серебрій Г.Г., діючої від імені ОСОБА_1 , надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності (Т. 2, а. с. 132).
19.05.2022 року від ТОВ «Північтранс» надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України (Т. 2, а. с. 135)
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку із запровадженням на території України воєнного стану, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.
Статтею 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що під час воєнного стану скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється.
Указом Президента України №64/2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, тобто до 27 березня 2022 року.
Указом Президента України від 14 березня 2022 року № 133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» внесені зміни до ст. 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ. Відповідно до цих змін продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
Указом Президента України від 18 квітня 2022 року № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
На підставі статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», на виконання рішень зборів суддів Одеського апеляційного суду від 02 березня 2022 року та 16 березня 2022 року, у зв`язку з введенням на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, керуючись статтею 26 Закону України "Про правовий режим воєнного стану", враховуючи рішення Ради суддів України №9 від 24 лютого 2022 року та рекомендації Ради суддів України від 02 березня 2022 року щодо роботи судів в умовах воєнного стану, з метою вжиття невідкладних заходів для забезпечення безперебійного функціонування Одеського апеляційного суду, головою суду видано розпорядження №1 від 02 березня 2022 року, вказане розпорядження опубліковано на сайті «Судова влада України».
До клопотання про відкладення розгляду справи не додано доказів поважності причин неявки представника відповідача у судове засідання, які безпосередньо пов`язані із введенням воєнного стану. Відповідач є юридичною особою, доказів неможливості представлення його інтересів представником не надано. 
Отже, апелянтом не надано доказів щодо поважних причин, пов`язаних із введенням воєнного стану, за яких неможливо з`явитися у судове засідання, у зв`язку із введенням воєнного стану, заявити клопотання про проведення його в режимі відеоконференції тощо.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Суд наголошує на тому, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком осіб, які беруть участь у справі.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді у суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення сторонами своєї правової позиції у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність завчасно поданих клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, колегія суддів вважає необхідним відхилити клопотання про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Північтранс» підлягає задоволенню частково.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

22.05.2008 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 22.05.2008 р. справа № 2-2/08 між ВАТ «Північтранс» та ОСОБА_1 затверджено мирову угоду. За умовами вказаної мирової угоди:
- ВАТ «Північтранс» зобов`язується перераховувати на рахунок ОСОБА_1 , довічно, щомісячно втрачений заробіток у розмірі 1271,07 грн. (враховуючи березень та квітень місяці 2008 року) та корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість»;
- ОСОБА_1 залишає за собою право довічно корегувати суму втраченого заробітку на кожний наступний рік до 30 січня на підставі довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість», не звертаючись з позовом до суду, а надаючи керівництву ВАТ «Північтранс» необхідні довідки.
Ухвала від 22.05.2008 р. набрала законної сили 28.05.2008 р. (Т. 1, а. с. 8 - 10).
Відповідно до п. 3 Мирової угоди, ВАТ «ПІВНІЧТРАНС» зобов`язується перераховувати на рахунок позивача - ОСОБА_1 , довічно, щомісячно втрачений заробіток на користь позивачки та корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» (Т. 1, а. с. 11).
Згідно листа Головного управління статистики в Одеській області від 21.02.2020 року середньомісячна заробітна плата з розрахунку на одного штатного працівника по Україні по галузі «Промисловість» у 2019 році становила - 11 788 грн. (Т. 1, а. с. 23).
 Відповідач в добровільному порядку сплатив позивачу суму заборгованості у розмірі - 67 431 грн. 00 коп. за період з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року (Т.1, а. с. 149). 

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. Однак, при ухваленні рішення судом першої інстанції невірно було обраховано розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача. 

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі та прийняття/відхилення аргументів відзиву на апеляційну скаргу 

  Доводи апеляційної скарги про те, що судом було враховано середньомісячну заробітну плату у галузі «Промисловість» в 2019 році у розмірі- 11788 грн., та що позивачкою не було подано заяву до відповідача про корегування суми втраченого заробітку та/або довідку Держкомстату України до 30 січня, як це визначено п. 5 Мирової угоди, колегія суддів відхиляє, виходячи з наступного.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що відповідно до умов мирової угоди, яка визнана судом, відповідач взяв на себе зобов`язання сплачувати грошові кошти на користь позивача та корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» (п. 3 мирової угоди від 22.05.2008 року).
Отже, умовами Мирової угоди передбачено, що ТОВ «Північтранс» зобов`язаний корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість». Вказане свідчить про обов`язок, а не про право.
Так, згідно ст. 207 ЦПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з нормами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина перша - третя, п`ята та шоста статті 203 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).
Згідно ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-274цс15, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди.
Як було встановлено судом під час розгляду справи, відповідач в добровільному порядку сплатив позивачу суму заборгованості у розмірі: 67 431 грн. 00 коп.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ТОВ «Північтранс» про те, що в порушення п. 5 Мирової угоди, Лист Головного управління статистики в Одеській області від 10.12.2019 року за вих. №07-09/1781-19 був отриманий ПАТ «Північтранс» лише 24.02.2020 року, а не до 30 січня, як передбачено умовами Мирової угоди, у зв`язку із чим, в 2020 році позивачка не скористалася своїм правом щодо корегування суми втраченого заробітку, оскільки не надала ПАТ «Північтранс» довідку до 30.01.2020 року, а наданий вищевказаний Лист Головного управління статистики в Одеській області від 10.12.2019 року за вих. №07-09/1781-19 «Про інформацію на запит» не є довідкою і не містить в собі інформацію про середню заробітну плату у галузі «Промисловість». 
Апеляційний суд вважає, що вищевказані доводи апелянта є безпідставними, з огляду на наступне.
Як встановлено судовим розглядом справи, на виконання п. 5 Мирової угоди від 22.05.2008 року позивачкою ОСОБА_1 своєчасно, а саме 29.12.2019 року було направлено на адресу відповідача - ПАТ «Північтранс» відповідь Головного управління Статистики в Одеській області Держстат № 07-09/1781-19 від 10.12.2019 року на її звернення щодо отримання Довідки про середньомісячну заробітну плату у галузі «Промисловість» в 2019 році (Т. 1, а. с. 18 - 19), яке було отримано відповідачем 02.01.2020 року (а. с. 20). При цьому, як вбачається зі змісту вказаної відповіді (абзаці 3), Головне управління Статистики проінформувало про те, що згідно з Планом, статистична інформація щодо середньомісячної заробітної плати штатних працівників України за видом економічної діяльності «Промисловість» за 2019 рік буде оприлюднена 29.01.2020 року на офіційному вебсайті Держстату www.ukrstat.gov.ua у розділі «Статінформація» / «Ринок праці» / «Оплата праці та соціально-трудові відносини» / «Середньомісячна заробітна плата за видами економічної діяльності за період з початку року». 
Однак, відповідачем ПАТ «Північтранс» надано на адресу ОСОБА_1 відповідь за вих. № 112 від 28.01.2020 року, у якій підприємство зазначило про те, що лист Головного управління статистики в Одеській області від 10.12.2019 року зареєстрований за вих. №07-09/1781-19, не є довідкою та не містить інформацію про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» (Т. 1, а. с. 21). 
Окрім того, матеріалами справи також встановлено, що 21.02.2020 року на адресу позивачки ОСОБА_1 від ГУ Статистики в Одеській області надійшло доповнення до Листа від 10.12.2019 року, а саме Лист від 21.02.2020 року за вих. № 08.3-02/90-20, в якому ГУ Статистики в Одеській області проінформувало, що середньомісячна заробітна плата у галузі «Промисловість» в 2019 році складає - 11 788 грн. (Т. 1, а. с. 22 - 23). 
Таким чином, твердження апелянта на порушення строків надання позивачем довідки Держкомстату (до 30.01.2020 року), відповідно до строку визначеному пунктом 5 мирової угоди, яка передбачає право позивача довічно коригувати суму втраченого заробітку, є неспроможними, оскільки мировою угодою не визначено порядку та процедури отримання довідки Держкомстату України - самостійно відповідачем чи з наданням цієї довідки саме позивачем, однак зі змісту мирової угоди вбачається обов`язок підприємства на її підставі робити коригування суми втраченого заробітку. 
При цьому у п. 5 мирової угоди зазначено про право позивача довічно коригувати суму втраченого заробітку довідки Держкомстату до 30 січня кожного календарного року на підставі довідки, але не регламентовано обов`язок отримання позивачем такої довідки, в той час зазначеною мировою угодою передбачено обов`язок відповідача коригувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість».
Крім того, у Мировій угоді від 22.05.2008 року не визначено наслідків несвоєчасності отримання підприємством довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість» у вигляді звільнення відповідача від коригування суми втраченого заробітку і звільнення від її виплати позивачу. 
Отже, з урахуванням наведеного, безпідставними є посилання апелянта про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не прийняв до уваги той факт, що позивач не скористалася своїм правом на коригування суми втраченого заробітку на 2020 рік в порядку та на умовах визначених п.5 Мирової угоди та прийняв до розрахунку невірну суму в розмірі - 11 788,00 грн./місяц.
Отже, вірними є висновки суду першої інстанції, що сплачена відповідачем сума заборгованості за втрачений заробіток у розмірі - 67 431 грн., 00 коп., є такою, що проведена останнім відповідно до суми у розмірі - 9 633 гривні, що відповідало середньомісячному заробітку у галузі «Промисловість» станом на 2019 рік, тобто 9 633 х 7 = 67 431 гривня, тобто відповідач фактично визнав заборгованість, як таку, разом з цим, 23.07.2021 року здійснив виплату у розмірі, що не відповідає фактичним даним середнього заробітку відповідно до довідки ГУ Статистики станом на 2020 рік. 
Відповідач, відповідно до умов мирової угоди, яка затверджена судом, взяв на себе зобов`язання сплачувати грошові кошти на користь позивача та корегувати розмір втраченого заробітку відповідно до довідки Держкомстату України про середню заробітну плату у галузі «Промисловість», однак ним сплачена сума у розмірі - 9 633 гривні станом на 2019 рік тоді як згідно довідки вона дорівнює 11 788 гривень на 2020 рік. Таким чином, відповідач виконав зобов`язання не в повному обсязі по сплаті 11 788 грн., а саме не було доплачено - 2155 гривень за кожен місяць в період з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року.
Отже, вірними є висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у розмірі - 15 085 гривень (2 155 грн. х 7 місяців) за не виплачене відшкодування в період часу з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року за 7 місяців, тобто, відповідно до довідки про середньомісячну заробітну плату в галузі «Промисловість». 
Щодо посилання апелянта, що оскільки невірною є сума втраченого заробітку в розмірі - 11 788 грн., тому невірним є висновок суду першої інстанції про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних колегія суддів зазначає наступне.
Як було зазначено вище, колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції, що середньомісячна заробітна плата у галузі «Промисловість» в 2019 році складає - 11 788 грн., тому посилання апелянта про безпідставність стягнення інфляційних втрат та 3% річних є необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки відповідач порушив умови Мирової угоди та здійснив виплату в частковому розмірі лише 23.07.2021 року, тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних підлягають задоволенню. Крім того, колегія суддів погоджується, щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат на користь позивачки, оскільки сума заборгованості, що виникла в період часу з травня 2020 року - листопад 2020 року, відповідачем була сплачена лише 23.07.2021 року, тобто заборгованість, фактично існувала протягом всього періоду розрахунку інфляційних втрат.
Щодо доводів апеляційної скарги про незаконне стягнення судового збору у розмірі - 840,80 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до вимог ч. 1 - 2, ст. 141 ЦПК України  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить стягнути з ПАТ «Північтранс» заборгованість по виплаті грошового відшкодування, яка утворилась в період з 01 травня по 31 травня 2020 року в розмірі - 11 788 грн. (Т. 1, а. с. 1 - 5).
В подальшому ОСОБА_1 збільшила розмір позовних вимог, подавши відповідну заяву, яка була прийнята судом першої інстанції. Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_1 просить стягнути з ПАТ «Північтранс» заборгованість по виплаті грошового відшкодування, яка утворилась з 01 травня 2020 року ро 30 листопада 2020 року, в розмірі - 83814 грн. 62 коп., з яких: - 82 516 грн. - невиплачене відшкодування за період з 01.05.2020 року по 30.11.2020 року; - 851 грн. 44 коп. - інфляційні втрати за період з 01.05.2020 року по 31.10.2020 року; - 447 грн. 18 коп. - 3% річних за період з 01.06.2020 року по 31.10.2020 року (Т. 1, а. с. 61 - 64).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 виданого Пенсійним фондом України 12.06.2007 року (Т. 1, а. с. 7).
Отже, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2020 року - становить 2102 гривні.
Отже, з урахуванням вищевказаного ставка судового збору, яка підлягала сплаті позивачем на дату подання позовної заяви складала - 840,80 грн.
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з ПАТ «Північтранс» підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам (19,55%) у розмірі - 164, 37 грн. = 840,80 грн. х 19,55%.
Отже, колегія суддів погоджується з висновками апелянта, що судом першої інстанції не було розраховано судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, тому рішення суду у вказаній частині підлягає зміні.

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ТОВ «Північтранс» в частині стягнення судового збору є частково доведеними, а тому вона підлягає задоволенню у вказаній частині.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню з ТОВ «Північтранс» не відповідають дійсним обставинам по справі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.
В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.6 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧТРАНС» - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2021 року в частині розподілу судових витрат - змінити. 

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПІВНІЧТРАНС» (код ЄДРПОУ: 05523553, місце знаходження, м. Одеса, вул. 21 км. Старокиївської дороги) на користь держави судовий збір у розмірі - 164 (сто шістдесят чотири) гривень 37 копійок.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 04 червня 2022 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе