ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
31 травня 2022 року           справа №360/4778/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Геращенка І.В., Казначеєва Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 р. (у повному обсязі рішення складено 15 листопада 2021 у м. Слов`янськ)  у справі  № 360/4778/21 (головуючий І інстанції суддя В.С. Шембелян) за позовом ОСОБА_1  до  Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                    ВСТАНОВИВ:

06.09.2021 до Луганського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява   ОСОБА_1 до  Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області    про  визнання протиправною відмову відповідача, викладену в листі від 12 липня 2021 № 5999, у встановленні їй статусу члена сім`ї померлого ветерана війни – особи  з інвалідністю внаслідок війни та видачі відповідного посвідчення -  «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;  зобов`язання  відповідача встановити їй статус члена сім`ї померлого ветерана війни – особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії  їх соціального захисту» та видати їй згідно з Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, відповідне посвідчення – «Посвідчення члена сім`ї загиблого»; вирішити питання судових витрат (а.с. 1-5).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 360/4778/21 позов задоволено.
Визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови позивачу  у наданні статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Зобов`язано відповідача надати позивачу статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»  та видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого» ветерана війни відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302.
Вирішено питання судових витрат (а.с. 67-69). 
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що  встановлення статусу члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни дружинам померлих учасників ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, смерть, яких пов`язана із захворюванням, отриманим під час ліквідації аварії на ЧАЕС Законом України «Про статус ветеранів війни, гаранті їх соціального захисту» не передбачено. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Справа розглянута поза датою, визначеною в ухвалі суду від 22 грудня 2021 року, з огляду на прийняття Верховною Радою України Законів України «Про правовий режим воєнного стану» від 24 лютого 2022 року  № 2102-IX, від 15 березня 2022 року  № 2119-IX, від 21 квітня 2022 року  № 2212-IX, від 22 травня 2022 року № 2263-1Х, якими в Україні введено  воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року і продовжено його до 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року.   
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26.04.1975 між позивачкою   та   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено шлюб, що підтверджено свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 (а.с. 20).
З військового квитка   НОМЕР_2  від 18.03.1991 року вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 12.10.97 по 01.04.1988 року, доза опромінення – 6,8000 бер. (а.с. 13-14).
В довідці військової частини № 44316 від 02.03.1988 року за № 1784/23 вказано: ОСОБА_2 у період з 14.10.1987  року по 01.03.1988 року виконував обов`язки військової служби у військовій частині № НОМЕР_3 (а.с. 15).
Експертним висновком від 22.03.1991 встановлено, що захворювання ОСОБА_2 пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 16).
07.03.2019 ОСОБА_2 відповідачем видано посвідчення серії НОМЕР_4 як особі, що має другу групу інвалідності та право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни (а.с. 19).
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, про що 17.02.2021 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по містах Лисичанськ та Ровеньки Східного міжрегіонального управління  Міністерства юстиції (м. Харків) складено відповідний актовий запис № 274 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 (а.с. 21).
Експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії на засіданні № 5411 від 19.04.2021 встановлено, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 23).
11.06.2021 позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила надати й статус «члена сім`ї загиблого», як дружині померлого військовозобов`язаного із числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується посвідченням ветерана війни-інваліда війни та який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок захворювання, яке пов`язане з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 10).
Листом від 12.07.2021 року за № 5999 відповідач повідомив позивача, що п. 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до осіб, на яких поширюється чинність цього Закону, належать сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпильників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у статтях 6, 7 Закону № 3551, які загинули (пропали безвісти) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів. Встановлення статусу дружинам померлих учасників ліквідації аварії на ЧАЕС, смерть, яких пов`язана із захворюванням отриманим під час ліквідації аварії на ЧАЕС, статтею 10 Закону № 3551 не передбачено (а.с. 11-12).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо  задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Статтею 19 конституції України унормовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі Закон № 3551-ХII).
В преамбулі до Закону № 3551-ХII занотовано, що цей Закон визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Поширення чинності Закону № 3551-ХII на дружину померлої особи є похідними від приналежності такої особи до ветеранів війни.
За змістом  статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Вимоги пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» обумовлюють, що до інвалідів війни належать також інваліди з числа: військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Згідно з пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року № 20-РП/04 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи бойових діях на території інших держав. Розділ 11 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасників бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці, які безпосередньо як у воєнний, так і в мирний час виконували інші обовязки військової служби та тилового забезпечення, повязані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій.
З аналізу наведених правових норм слідує, що обов`язковими умовами, за яких особу можна віднести до осіб з інвалідністю внаслідок війни, є наявність інвалідності, доказів залучення такої особи до військовослужбовців або до складу формувань Цивільної оборони та отримання інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
З військового  квитка НОМЕР_2  від 18.03.1991 року вбачається, що ОСОБА_2 приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 12.10.97 по 01.04.1988 доза опромінення – 6,8000 бер. (а.с. 13-14).
Експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії на засіданні № 5411 від 19.04.2021 встановлено, що захворювання, яке призвело до смерті ОСОБА_2 , пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 23).
Суд апеляційної інстанції з врахуванням викладеного приходить до висновку, що померлий чоловік позивача мав статус з інвалідністю внаслідок війни і помер від захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тому відповідно до статті 7 Закону № 3551 належить до інвалідів війни, а згідно статті 4 Закону № 3551 – до ветеранів війни.
Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців, партизанів, підпільників, учасників бойових дій на території інших держав, прирівняних до них осіб, зазначених у ст. 6 і 7 цього Закону, які загинули (пропали безвісті) або померли внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обовязків військової служби (службових обовязків), а також внаслідок захворювання, повязаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.
Пунктом 2 статті 10 Закону № 3551 визначено, що чинність цього Закону поширюється на дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок Другої світової війни, а також дружин (чоловіків) померлих учасників війни і бойових дій, партизанів і підпільників, визнаних за життя особами з інвалідністю від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин, які не одружилися вдруге. На дружин (чоловіків) померлих осіб з інвалідністю внаслідок війни, учасників бойових дій, партизанів, підпільників і учасників війни, нагороджених орденами і медалями колишнього Союзу РСР за самовіддану працю і бездоганну військову службу, визнаних за життя особами з інвалідністю, чинність цієї статті поширюється незалежно від часу смерті особи з інвалідністю.
Порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни встановлений Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302 (далі - Положення).
За пунктом 2 Положення  посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.
В пункті 4 Положення вказано, що особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».
Приписами абзацу 2 пункту 7 зазначеного Положення встановлено, що, зокрема, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.
Враховуючи викладене, а також те, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі із померлим ОСОБА_2 , який відповідно до положень статті 4 та пунктів 1, 9 частини другої статті 7 Закону № 3551 мав статус ветерана війни (особи з інвалідністю внаслідок війни), а також помер внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_1 , відповідно до вимог статті 10 Закону № 3551 має право на становлення статусу та отримання посвідчення члена сім`ї загиблого інваліда війни, а тому відповідач неправомірно відмовив у задоволенні її заяви про видачу такого посвідчення.
Таким чином судом першої інстанції вірно вказано про задоволення позовних вимог.
За унормуванням ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші протии Україн від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 205, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,
                                                                
                                              ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу   Управління праці та соціального захисту населення військово-цивільної адміністрації міста Лисичанськ Луганської області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 р.     - залишити без задоволення.
Рішення   Луганського окружного адміністративного суду від 09 листопада 2021 р.    у справі  № 360/4778/21     - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 31 травня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                  Г.М. Міронова
Судді                                                                                                        І.В. Геращенко
                                                                                                                 Е.Г. Казначеєв