Справа № 461/1222/21                         Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/4153/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія: 76

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Крайник Н.П., Ванівського О.М.,
без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2021 року позивач звернувся до суду із позовом до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, у якому, після збільшення позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати наказ Львівського національного академічного театру опери та балету № 07-к від 14.01.2021 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету 20.01.2021 р., у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.11.2016 р. №21-б (п.2 ст. 36 КЗпП України); поновити ОСОБА_1 на посаді артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету з 21.01.2021 р.; стягнути з Львівського національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 29143,53 грн.; стягнути з Львівського національного академічного театру опери та балету на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.
В обгрунтування позовних вимог, ОСОБА_1 покликається на те, що 25 листопада 2016 року між ним та Львівським національним академічним театром опери та балету ім. Соломії Крушельницької укладено Контракт № 21-б, відповідно до якого ОСОБА_1 призначено на посаду артиста балету, провідного майстра сцени, як такого, що призначений на посаду без проведення конкурсу, строком на 3 роки (з 21 січня 2017 року по 20 січня 2020 року). 21.01.2017 року, згідно наказу №197-к від 25.11.2016 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду артиста балету, провідного майстра сцени на умовах контракту. Після закінчення дії контракту, він продовжував виконувати свої обов`язки, а тому вважає, що трудовий договір набув статусу безстрокового. Згідно наказу театру № 07-к від 14.01.2021 р., позивача, з 20.01.2021 р. звільнено з займаної посади, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 25.11.2016 р. №21-6. Позивач вважає своє звільнення, з підстав закінчення строку договору незаконним, оскільки контракт вважається таким, що продовжений на той самий строк, тобто до 20.01.2023 року. Також, зазначає, що його звільнення відбулось у період тимчасової непрацездатності, що є додатковою підставою для поновлення на роботі. Крім того, позивач вказує, що внаслідок незаконного звільнення йому було спричинено моральну шкоду, а також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2021 року в позові ОСОБА_1 до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку – відмовлено.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що додаткова угода №1 про продовження дії контракту на 1 рік ним не підписувалася, в зв`язку з чим наявні підстави вважати, що контракт був продовжений на тих самих умовах та на той самий строк. Також звертає увагу про неправомірне його звільнення в момент перебування його на лікарняному. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог у повному обсязі.
04 березня 2022 року від Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Звертає увагу, що позивач був ознайомленим про продовження дії контракту на 1 рік, з 21.01.2020 по 20.01.2021, однак позивач відмовився поставити підпис про ознайомлення з наказом від 27.11.2019 №№292-к, у зв`язку з чим було складено відповідний акт. 18 грудня 2020 року позивача було повідомлено закінчення дії контракту і про те, що такий продовжено не буде.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 07 квітня 2022 року, є дата складення повного судового рішення – 18 квітня 2022 року.

       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 до задоволення не підлягає із наступних підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено порушення його трудових прав, звільненням його з посади артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету імені С. Крушельницької на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.
З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.
Встановлено, що наказом Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №197-к від 25.11.2016 року «Про прийняття на роботу артистів балету на умовах Контракту» ОСОБА_1 прийнято з 21.01.2017 року на посаду артиста балету, провідного майстра сцени на умовах Контракту між працівником та роботодавцем від 25.11.2016 року №21-б.
У відповідності до Контракту, ОСОБА_1 призначено на посаду артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької, без проведення конкурсу на умовах повного робочого часу.
Пунктом 1 розділу VII Контракту визначено строк його дії - 3 роки, з 21.01.2017 року по 20.01.2020 року.
19.10.2019 року позивач звернувся до Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької із заявою про продовження дії контракту від 25.11.2016 року №21-б на 1 (один) рік з 21.01.2020 по 20.01.2021 року.
Наказом №292-к від 27.11.2019 р. «Про артистів театру», виданого на підставі заяви ОСОБА_1 та додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р.№21-б, продовжено дію контракту від 25.11.2016 №21-6 з ОСОБА_1 з 21.01.2020 по 20.01.2021 року.
Від підписання додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-б (про продовження строку дії контракту з ОСОБА_1 ) позивач відмовився, що стверджується Актом від 21.11.2019 р., який складений комісією у складі начальника відділу кадрів ОСОБА_2 , начальника юридичного відділу ОСОБА_3 та заступника начальника юридичного відділу ОСОБА_4 .
Як вбачається з акту від 16.01.2020 р., складеного комісією у складі начальника відділу кадрів ОСОБА_2 , начальника юридичного відділу ОСОБА_3 та заступника начальника юридичного відділу Ганусяк О. І., провідний майстер сцени ОСОБА_1 ознайомився з наказом від 27.11.2019 р. №292-к (про продовження дії контракту з ОСОБА_1 ) та відмовився поставити підпис про ознайомлення з наказом від 27.11.2019 р. №292-к «Про артистів балету». Крім цього, ОСОБА_1 повторно запропоновано підписати додаткову угоду №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-б, проте ОСОБА_1 відмовився від її підписання.
18.12.2020 року ОСОБА_1 повідомлено, що 20.01.2021 року закінчується строк дії контракту від 25.11.2016 року №21-6, укладеного між ним та Львівським національним академічним театром опери та балету імені С. Крушельницької, та оскільки вказаний контракт продовжено не буде, ОСОБА_1 буде звільнено з 20.01.2021 р., згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до акту від 18.12.2020 р., комісії у складі директора-розпорядника Митрогана А.М., начальника відділу кадрів ОСОБА_2 , начальника відділу цивільного захисту та охорони сторожової Іщук А. В., засвідчено, що ОСОБА_1 ознайомився з повідомленням від 18.12.2020 р. №435 (про закінчення строку контракту), отримав примірник повідомлення та відмовився поставити підпис про ознайомлення з його змістом.
Вказане повідомлення надіслано позивачу за адресою його проживання.
Наказом №07-к від 14.01.2021 р. «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача - артиста балету, провідного майстра сцени, звільнено із займаної посади з 20.01.2021 р., на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть установлюватися угодою сторін.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.
У вказаній нормі права передбачено підставу припинення трудового договору, що укладався на певний строк. Зокрема, нею передбачено випадки, коли трудовий договір укладався до настання певного факту, такий договір вважається укладеним на певний строк. Таким чином, настання обумовленого факту є підставою для припинення трудового договору, у зв`язку з закінченням строку.
Відповідно до п. 1 розділу І Контракту №21-б, цей контракт є особливою формою трудового договору.
Згідно положень розділу ІІІ Контракту №21-б, працівник має право, в тому числі на зміну умов і розірвання цього Контракту. Роботодавець також має право змінити умови контракту та розірвати його у випадках, передбачених розділом VI Контракту. У розділі VI Контракту визначено, що зміни та припинення цього контракту здійснюються в порядку та на підставах, передбачених законодавством та цим контрактом.
Пунктом 8 розділу VI Контракту визначено, що після настання дати закінчення строку дії цього контракту цей контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна зі сторін за 30 календарних днів до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію цього контракту.
У п. 1 розділу VII Контракту визначено строк його дії - 3 роки з 21.01.2017 року по 20.01.2020 року.
Позивач підписав зазначений контракт, був ознайомлений та погодився з його умовами, в тому числі і щодо строковості його дії та підставами припинення контракту.
19.10.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою про продовження дії контракту від 25.11.2016 №21-6 на 1 (один) рік з 21.01.2020 по 20.01.2021 р.
Актом від 21.11.2019, який складений комісією у складі начальника відділу кадрів Галайко Ю. С.; начальника юридичного відділу Сидика Я. В. та заступника начальника юридичного відділу Ганусяк О.І., засвідчено факт відмови провідного майстра сцени ОСОБА_1 від ознайомлення та підписання додаткової угоди №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-6 (про продовження строку дії контракту з ОСОБА_1 ).
Наказом №292-к від 27.11.2019 «Про артистів театру» продовжено дію контракту від 25.11.2016 №21-6 з ОСОБА_1 з 21.01.2020 по 20.01.2021 на посаді артиста балету, провідного майстра сцени. Підстава: заява ОСОБА_1 та додаткова угода №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-6.
Актом від 16.01.2020, який складений комісією у складі начальника відділу кадрів Галайко Ю. С., начальника юридичного відділу Сидика Я. В. та заступника начальника юридичного відділу Ганусяк О. І., засвідчено факт того, що провідний майстер сцени ОСОБА_1 ознайомився з наказом від 27.11.2019 р. №292-к (про продовження дії контракту з ОСОБА_1 ) та відмовився поставити підпис про ознайомлення з наказом від 27.11.2019 р. №292-к «Про артистів балету». Крім цього, ОСОБА_1 було повторно запропоновано підписати додаткову угоду №1 до контракту від 25.11.2016 р. №21-6, проте ОСОБА_1 відмовився її підписувати, що також засвідчено даним актом.
Після продовження дії контракту на 1 рік, позивач своїми діями та продовженням виконання роботи за посадою фактично засвідчив свою згоду та волевиявлення на продовження роботи за зміненими умовами.
За погодженням сторін контракту, були змінено строк дії контракту №21-б та продовжено його па 1 (один) рік - з 21.01.2020 по 20.01.2021 р., що не суперечить ні закону, ні умовам Контракту.
Сам факт відмови підписати додаткову угоду, ознайомившись попередньо із нею, не є підставою вважати, що контракт із позивачем було продовжено на тих самих умов і на той самий строк, що і основний контракт.
Враховуючи наведено, позивачу було достовірно відомо про факт продовження строку дії контракту №21-б на 1 (один) рік-з 21.01.2020 по 20.01.2021 р. 
Більше того, останній власноруч написав заяву та виявив бажання продовжити строк саме на 1 (один) рік.
Контракт, у якому передбачено термін дії, який неодноразово переукладався, не вважається таким, що укладений на невизначений строк, оскільки за два місяці до закінчення строку дії контракту, за згодою сторін, його може бути продовжено або укладено на новий строк.
Відповідно до частини другої статті 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу.
Якщо сторони при переукладенні контракту серед підстав його розірвання вказали закінчення строку, враховуючи, що працівник належним чином інформований про умови укладеного договору, контракт розглядається як встановлене законом виключення з правила частини другої статті 39-1 КЗпП України.
Звільнення у зв`язку із завершенням дії контракту, фактично не являється розірванням трудового контракту, а є припиненням контракту у зв`язку із закінченням строку його дії.
Отже, за відсутності факту укладення між сторонами до дня закінчення строку дії контракту від 25.11.2016 року угоди щодо продовження його дії на новий строк, за умови попередження позивача за 30 днів до закінчення контракту про відсутність наміру продовжувати контракт та його припинення, роботодавець, згідно умов контракту та Додаткової угоди №1 до Контракту, у зв`язку з припиненням строку його дії, правомірно припинив трудові правовідносини з позивачем на підставі п.2 ст.36 КЗпП України.
Відповідач повідомив ОСОБА_1 за 30 днів до дати закінчення строку дії контракту №21-б про те, що такий не буде продовжений та наказом №07-к звільнив позивача з 20.01.2021 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП, що відповідає чинному законодавству та умовам Контракту.
З наведеного слідує, що звільнення позивача на підставі наказу Львівського національного академічного театру опери та балету імені Соломії Крушельницької №07-к від 14.01.2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 » проведено до вимог чинного законодавства та не суперечить їм, в той час як позивач належними, допустимими та достовірними доказами ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не довів протилежного.
Оцінюючи доводи позивача про незаконність його звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності, суд виходить першої інстанції правильно звернув увагу на те, що заборона звільнення у період тимчасової непрацездатності, встановлена частиною третьою статті 40 КЗпП України, не розповсюджується на випадок звільнення за 2 частини першої статті 36 КЗпП України (закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23).
Частина третя стаття 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).
У постанові від 23.01.2013 у справі № 6-127цс12 ВСУ роз`яснив, що до змісту терміна «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» не потрапляє будь-яке інше звільнення, підставу якого не зазначено у ст. 40,41 КЗпП або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Звільнення у зв`язку із закінченням строку ( п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП), не належить до таких. А отже, роботодавець має повне право звільнити працівника в період його непрацездатності у зв» язку із закінченням строку контракту, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП.
Таким чином, звільнення позивача 20.01.2021 наказом №07-к від 14.01.2021 р. на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП, з огляду на закінчення 20.01.2021 строку контракту №21-б, у період його тимчасової непрацездатності повністю відповідає положенням трудового законодавства та жодним чином не порушує прав позивача.
В доводах апеляційної скарги скаржник вважає, що звільнення його у період тимчасової непрацездатності суперечить рішенню Конституційного суду України від 04.09.2019 року №6-р(ІІ)/2019 по справі №3-425/2018(6960/18).
За результатами розгляду скарги Конституційний суд України вказав, що положення ч.3 ст.40 КЗпП є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечить Конституції України: тобто, Конституційний суд України вказав, що положення ч.3 ст.40 КЗпП України поширюються також на правові відносини, які виникли на підставі контракту.
З наведеного слідує, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності також у випадках, коли трудові відносини між ними врегульовані контрактом.
Однак, в даному випадку йдеться про звільнення працівника з ініціативи власника, в той час як позивача було звільнено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України не належить до підстав звільнення з ініціативи роботодавця.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не доведено порушення його трудових прав, звільненням його з посади артиста балету, провідного майстра сцени Львівського національного академічного театру опери та балету імені С. Крушельницької, на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України.
Відсутність обставин які доводять обґрунтованість заявлених вимог є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі.
У зв`язку із вищенаведеним, вимоги про стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди, також є безпідставними, оскільки відсутні законні підстави у їх задоволенні, внаслідок не встановлення обставин порушення прав позивача при його звільненні з роботи.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2021 року залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Галицького районного суду міста Львова від 09 вересня 2021 року - залишити без змін. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 18 квітня 2022 року.

       Головуючий:                                                О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

       Н.П. Крайник