ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2022 року 

м. Київ

cправа № 910/6205/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий (доповідач), Волковицька Н. О., Могил С. К.,
за участю секретаря судового засідання - Мазуренко    М. В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2020 (суддя            Шкурдова    Л.М.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 (головуючий суддя Тарасенко К. В., судді Іоннікова І. А., Разіна Т. І.) 
у справі № 910/6205/20
за позовом Львівської міської ради
до 1) Міністерства охорони здоров`я України і 2) Державної установи "Львівський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України", 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради,  
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1 - Фонд державного майна України, 
про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації права господарського відання,
(у судовому засіданні взяли участь представники: позивача - Коваленко Н.    В., відповідача-1 - Дяк Ю. М., відповідача-2 - Похальська М. В., третьої особи-1 - Чижович    І.    З.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1.          Львівська міська рада (далі - позивач, Рада) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - відповідач-1, МОЗ), Державної установи "Львівський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" (далі - відповідач-2, ДУ "Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України") про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права власності та скасування державної реєстрації права господарського відання.
2.          В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.03.2004 на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова №222 від 14.04.1987 проведена реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою м. Львова на будинок №12 по вул.    Огієнка у м. Львові. З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.11.2018 на нежитлові приміщення 1-8 загальною площею 60,7    кв. м на вул. Огієнка, 12 зареєстровано право державної власності за МОЗ. Позивач вказує, що спірне майно перебуває у комунальній власності та в державну власність не передавалося, у зв`язку з чим просив суд витребувати майно з чужого незаконного володіння МОЗ, скасувати державну реєстрацію права власності МОЗ на спірне майно та скасувати державну реєстрацію права господарського відання ДУ "Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України".
3.          МОЗ, заперечуючи проти задоволення позову вказало про те, що розпорядженням Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) від 28.07.2004 №520-р прийнято пропозицію МОЗ, обласних рад та Севастопольської міської ради щодо передачі цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій згідно з додатком із спільної власності областей та комунальної власності територіальної громади м.    Севастополя у державну власність з віднесенням їх до сфери управління МОЗ. До зазначеного переліку входила, зокрема, Галицька районна санітарно-епідеміологічна станція, а саме цілісні майнові комплекси, розташовані у місті Львів, проспект Свободи, 5 та вул. Огієнка, 12. Наказом МОЗ від 08.12.2004 №608 прийнято із спільної власності областей та комунальної власності територіальної громади м. Севастополя у державну власність до сфери управління МОЗ цілісні майнові комплекси санітарно-епідеміологічних станцій, зокрема, цілісні майнові комплекси, розташовані у місті Львів, проспект Свободи, 5 та вул. Огієнка, 12. Відповідач-1 зазначив, що зазначені акти індивідуальної дії прийняті КМУ та МОЗ, як суб`єктами владних повноважень, вказані акти в судовому порядку недійсними не визнавалися.
Короткий зміст судових рішень
4.          Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.12.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021, позов задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння МОЗ нежитлові приміщення 1- 8 загальною площею 60,7 кв.м на вул. Огієнка, 12 у м.    Львові реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1701929246101) на користь Ради.
Скасовано державну реєстрацію права державної власності МОЗ на нежитлові приміщення 1- 8 загальною площею 60,7 кв. на вул. Огієнка, 12 у м. Львові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1701929246101).
Скасовано державну реєстрацію права господарського відання ДУ "Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України" на нежитлові приміщення 1-8 загальною площею 60,7 кв.м на вул. Огієнка, 12 у м.Львові (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1701929246101).
5.          Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги, виходили, зокрема, з того, що:
-          будівля, частина приміщень у якій становлять предмет спору у цій справі, є житловим будинком і належить до комунальної власності;
-          спірні нежитлові приміщення на вул.    Огієнка, 12 не належали до спільної власності територіальним громадам Львівської області, а перебували в комунальній власності Ради;
-           08.10.2002 Львівська обласна рада (далі - Львівська облрада) прийняла рішення №48 яким лише рекомендувала передати у державну власність як цілісні майнові комплекси приміщення, будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби тощо, що належать до комунальної власності органів місцевого самоврядування Львівської області та використовуються установами і закладами державної санітарно-епідеміологічної служби;
-           08.12.2004 МОЗ прийняло наказ №608, який для передачі цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.    Севастополя у державну власність передбачав створення комісії з питань передачі об`єктів у державну власність, склад яких у результаті затверджений не був;
-          процес передачі із комунальної до державної власності на виконання розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р "Про передачу цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.Севастополя у державну власність" не було завершено та свідоцтва про право державної власності санітарно-епідеміологічними станціями МОЗ отримані не були. Процедура передачі майна з комунальної власності в державну у встановленому законодавством порядку проведена не була, не затверджено персональний склад комісії з передачі, відсутнє рішення власника майна - Ради про передачу об`єкта нерухомого майна, не підписано акт приймання-передачі.
6.          Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів передачі нежитлових приміщень по вул.Огієнка, 12 з комунальної до державної власності суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що спірне майно вибуло з володіння власника - Ради поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), для витребування майна з чужого незаконного володіння.
7.          Оскільки підстави для володіння МОЗ нежитловими приміщеннями №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 загальною площею 60,3 кв. м на вул. І. Огієнка, 12 відсутні, суди дійшли висновку, що позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права державної власності МОЗ на спірні нежитлові приміщення та скасування державної реєстрації права господарського відання ДУ "Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України" на нежитлові приміщення №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 загальною площею 60,3 кв.м на вул.    І. Огієнка, 12 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
8.          Суди відхилили посилання відповідача-1 на те, що розпорядженням КМУ від 28.07.2004 №520-р та наказом МОЗ від 08.12.2004 №608 передано зі спільної власності областей та комунальної власності територіальної громади м.Севастополя у державну власність до сфери управління МОЗ цілісні майнові комплекси санітарно-епідеміологічних станцій, зокрема, цілісні майнові комплекси, розташовані у місті Львів, проспект Свободи, 5 та вул. Огієнка, 12, а також, що ці акти в судовому порядку недійсними не визнавались, з огляду на те, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого незаконного володіння вправі посилатися на незаконність рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів та інших правочинів щодо спірного майна без заявлення вимоги про визнання їх незаконними чи недійсними. Закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
9.          МОЗ подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу (узагальнено)
10.          Скаржник посилається на неправильне застосування судами приписів статті 388 ЦК України та порушення статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).
11.          Вказує на відсутність висновку Верховного суду щодо питання застосування приписів статей 31, 35 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення", постанови КМУ від 05.11.1991 №    311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" (далі - постанова КМУ №    311) у подібних правовідносинах щодо витребування з незаконного володіння державного майна санітарно-епідеміологічних станцій до комунальної власності.
12.          Також вказує, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, що підтверджують факт виникнення права власності або законного володіння спірним об`єктом у Ради. Вказує на виникнення права власності держави на спірні приміщення, в яких розміщувався державний санітарно-епідеміологічний заклад, на підставі розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р у відповідності до вимог статті 35 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та статті 4 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".
Позиція інших учасників справи
13.          Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради (далі - Управління) подало відзив з пропуском строку, встановленого в ухвалі Верховного Суду від 24.01.2022 та без клопотання про його продовження, а тому з урахуванням приписів частини 2 статті 118 ГПК України, відзив залишається без розгляду.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14.          У Реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.03.2004 на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 №222 проведена реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою м. Львова на будинок №12 по вул. Огієнка у м. Львові.
15.          29.12.2003 Рада передала нежитлові приміщення в оренду Санітарно-епідеміологічній станції Галицького району на підставі договору оренди №Л-1852. Термін дії договору до 29.12.2005.
16.          07.12.2017 на пленарному засіданні сесії Рада прийняла ухвалу №2700 "Про надання установі дитячо-юнацьких та молодіжних клубів Галицького району м. Львова в оренду нежитлових приміщень на вул. І. Огієнка, 12". Згідно з цією ухвалою нежитлові приміщення першого поверху під інд. 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 загальною площею 60,3 кв. м на вул. І. Огієнка, 12 передаються в оренду Установі дитячо-юнацьких та молодіжних клубів Галицького району м. Львова для занять з дітьми, в зв`язку з чим 25.01.2018 укладено договір оренди.
17.          З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 20.11.2018 на нежитлові приміщення 1-8 загальною площею 60,7 кв. м на вул. Огієнка, 12 зареєстровано право державної власності за МОЗ.
18.          Підстава виникнення права власності розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р "Про передачу цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.Севастополя у державну власність", лист регіонального відділення Фонду державного майна України №03-03890 від 20.06.2018, технічний паспорт.
19.          На вказані нежитлові приміщення зареєстроване право господарського відання за ДУ "Львівський обласний лабораторний центр МОЗ України".
20.          Згідно з розпорядженням КМУ від 28.07.2004 №520-р передбачалося прийняти пропозицію МОЗ, обласних рад та Севастопольської міської ради щодо передачі цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій згідно з додатком із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.    Севастополя у державну власність. 
21.          На виконання розпорядженням КМУ від 28.07.2004 №520-р МОЗ 08.12.2004 прийняло наказ №608 "Про передачу цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.    Севастополя у державну власність".
22.          Пунктом 2 наказу передбачено, що для прийняття санітарно-епідеміологічних станцій створюються комісії з питань передачі об`єктів у державну власність (додаток 2). Проте, як вбачається з додатку 2 до цього наказу, по Львівській області склад комісії з передачі об`єктів затверджений не був.
23.          Згідно з п.3 наказу передбачалося комісіям здійснити приймання-передачу державного майна, оформити відповідними актами згідно з вимогами Порядку надання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісій з питань передачі об`єктів у державну власність, затвердженого постановою КМУ від 21.09.1998 №1482, і у десятиденний термін подати їх Міністерству на затвердження.
24.          Листом №3534 від 03.03.2020 Управління майном спільної власності Львівської обласної ради повідомило, що акти приймання-передачі цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій по Львівській області відсутні.
25.          Як вбачається з листа Державної санітарно-епідеміологічної служби України до Фонду державного майна України від 19.05.2014 №06.21-47476/14 процес передачі із комунальної до державної власності на виконання розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р "Про передачу цілісних майнових комплексів санітарно-епідеміологічних станцій із спільної власності територіальних громад областей та комунальної власності територіальної громади м.    Севастополя у державну власність" не було завершено та свідоцтва про право державної власності санітарно-епідеміологічними станціями МОЗ отримані не були. Процедура передачі майна з комунальної власності в державну у встановленому законодавством порядку проведена не була, не затверджено персональний склад комісії з передачі, відсутнє рішення власника майна Ради про передачу об`єкта нерухомого майна, не підписано акт приймання-передачі.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
Щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції
26.          Відповідно до статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (1). Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (2). У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається (3). Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (4).
27.          Судові рішення у справі оскаржуються відповідачем-1 з підстав, передбачених пунктами 3, 4 частини 2 статті 287 ГПК України.
Щодо суті касаційної скарги
28.          Як установлено судами, 05.11.1991 на виконання постанов Верховної Ради УРСР від 08.12.1990 "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування" та від 26.03.1991 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність", КМУ прийнято постанову №    311 "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю", якою також затверджено перелік державного майна України, що передається у власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності).
29.          У даній постанові до переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), зокрема, міста Львова було передано, житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів, житлово-експлуатаційні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов`язані з обслуговуванням та експлуатацією цього житлового фонду. У подальшому відбулося прийняття законодавчих актів, якими було врегульовано процедуру оплатного відчуження майна, що перебуває у загальнодержавній, республіканській (Республіки Крим) і комунальній власності, на користь фізичних та недержавних юридичних осіб (Закон України "Про приватизацію державного майна") та безоплатного (окрім продажу надлишків загальної площі) відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України (Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду").
30.          Пунктом 3 постанови КМУ №311 встановлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих рад народних депутатів; розмежування майна між власністю районів, міст обласного підпорядкування та власністю інших адміністративно-територіальних одиниць провадиться виконкомами районних і міських рад народних депутатів з участю виконкомів районних у містах, міських районного підпорядкування, селищних і сільських рад народних депутатів.
31.          На виконання постанови КМУ №311 виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24.12.1991 №728 "Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області". Цим рішенням затверджено перелік підприємств та організацій, які відносяться до комунальної власності Львівської міської ради народних депутатів, до якого включено житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м.    Львова.
32.          Суди попередніх інстанцій встановили, що будівля, частина приміщень у якій становлять предмет спору в цій справі, є житловим будинком, а відтак зміна правового режиму приміщень у ньому можлива внаслідок приватизації житлових та нежитлових приміщень. У зв`язку з цим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб належать до комунальної власності територіальної громади міста.
33.          Суди також встановили, що в реєстрі прав власності на нерухоме майно 03.03.2004 на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 №222 проведена реєстрація права комунальної власності за територіальною громадою м. Львова на будинок №12 по вул. Огієнка у м.   Львові, а 29.12.2003 Рада передала нежитлові приміщення в оренду Санітарно-епідеміологічній станції Галицького району на підставі договору оренди №Л-1852, на термін до 29.12.2005.
34.          За встановлених судами попередніх інстанцій обставин, спірна реєстрація права державної власності на нежитлові приміщення 1-8 загальною площею 60,7 кв.м на вул. Огієнка, 12 у м.    Львові відбулася, зокрема, на підставі розпорядженням КМУ від 28.07.2004 №520-р.
35.          Суди встановили, що розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р, яке стало підставою для реєстрації права державної власності на приміщення на вул. Огієнка, 12, стосується передачі в державну власність цілісних майнових комплексів із спільної власності територіальних громад областей.
36.          Відповідно до частин 3, 4 статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад.
37.          Як було зазначено вище, суди попередніх інстанцій встановили, що спірні нежитлові приміщення належать до комунальної власності та не належали на праві спільної власності територіальним громадам Львівської області, а рішенням Львівської облради від 08.10.2002 №    48 лише рекомендовано передати у державну власність як цілісні майнові комплекси приміщення, будівлі, споруди, обладнання, транспортні засоби тощо, що належать до комунальної власності органів місцевого самоврядування Львівської області та використовуються установами і закладами державної санітарно-епідеміологічної служби.
38.          Основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну регулюються Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності".
39.          Відповідно до частини 1 статті 5 вказаного Закону передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за рішенням: сільських, селищних, міських, районних у містах рад - щодо об`єктів права комунальної власності відповідних територіальних громад; районних, обласних рад - щодо об`єктів права спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебувають в управлінні районних, обласних рад.
40.          Суди встановили, що в матеріалах справи відсутнє рішення Ради щодо передачі спірних приміщень у державну власність, а також доказів проведення у встановленому законодавством порядку процедури передачі майна з комунальної у державну власність стосовно спірного майна.
41.          Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені    Конституцією України, цим та іншими законами.
42.          Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
43.          Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.
44.          Відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
45.          Відповідно до ч.8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.
46.          Згідно з ч. 2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.
47.          Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
48.          Згідно зі 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
49.          Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
50.          Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
51.          У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 наведено висновок про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно (пункти 4.17, 4.18).
52.          Судами в справі, яка розглядається, встановлені обставини щодо відсутності підстави для володіння МОЗ нежитловими приміщеннями №1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8 загальною площею 60,3 кв. м на вул.    І. Огієнка, 12, у тому числі з урахуванням змісту розпорядження КМУ від 28.07.2004 №520-р та наказу МОЗ від 08.12.2004 №608.
53.          Враховуючи те, що матеріали справи не містять доказів передачі нежитлових приміщень по вул. Огієнка, 12 з комунальної до державної власності суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника Ради поза його волею, що є підставою, відповідно до статті 387 ЦК України, для витребування майна з чужого незаконного володіння.
54.          Верховний Суд зазначає, що за відсутності висновку судів попередніх інстанцій про те, що спірні приміщення є державним майном санітарно-епідеміологічних станцій у Суду відсутні підстави для формування висновку, про який йдеться у пункті 11 цієї постанови. Предметом розгляду в цій справі є вимоги про витребування з чужого незаконного володіння майна в порядку статті 387 ЦК України і наявність висновків Верховного Суду щодо правового механізму застосування вказаної норми Закону скаржник не заперечує.
55.          Доводи скаржника, викладені у пункті 12 цієї постанови, свідчать про його незгоду зі встановленими у справі обставинами та спрямовані на переоцінку вже оцінених судами попередніх інстанцій доказів. Скаржник, зокрема, вказує, що будівля по вул.    І. Огієнка, 12, у м.    Львові ніколи не перебувала у комунальній власності, спірні будівлі є державною власністю на підставі розпорядженням КМУ від 28.07.2004 №    520-р у відповідності з приписами ст. 4 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", ст. 35 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення".
56.          Суди попередніх інстанцій, з урахуванням визначеної процесуальним законом компетенції, надавши належну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, дійшли висновку, що спірне майно є комунальним і рішення щодо відчуження такого майна на користь держави власником не приймалося. Переоцінка вже оцінених судами попередніх інстанцій обставин не входить до компетенції суду касаційної інстанції в силу положень статті 300 ГПК України.
57.          Враховуючи, що суди в цій справі встановили наявні підстави для витребування спірних приміщень у порядку статті 387 ЦК України, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на постанови Верховного суду від 09.08.2018 у справі №    927/876/17 і від 11.09.2018 у справі №    910/9555/16 (на які скаржник посилається у контексті викладеного у пункті 10 цієї постанови), оскільки у наведених скаржником справах суди в залежності від предмета і підстав позову, встановлених обставин наявності/відсутності порушеного права чи інтересу позивача, зокрема щодо наявності чи відсутності волевиявлення власника на вибуття майна з його володіння, ухвалювали рішення по суті спору (що в свою чергу не відповідає критерію подібності правовідносин). Тому доводи про неврахування зазначених висновків судами попередніх інстанцій, є безпідставними. 
58.          Колегія суддів також відхиляє посилання скаржника на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 15.03.2017 у справі №    3-1515гс16, від 25.01.2017 у справі №    3-1533гс16, від 23.11.2016 у справі №    3-1058гс16, від 05.10.2016 у справі №    3-604гс16, Верховного Суду, викладені у постановах від 02.04.2018 у справі №    906/1300/16, від 26.06.2018 у справі №914/1953/17, від 10.10.2018 у справі №    916/759/16 (на які скаржник також посилається у контексті викладеного у пункті 10 цієї постанови), оскільки вони: (1) не містять належного обґрунтування відповідно до положень частини 2 статті 287 ГПК України; (2) не відповідають вимогам пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України (підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України не підтвердилася).
59.          Посилання скаржника, що в спірних правовідносинах КМУ, Львівська облрада і МОЗ діяли як суб`єкти владних повноважень, що регулюється, зокрема, приписами п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, мають декларативний характер і не свідчать про порушення судам правил юрисдикції господарських судів, з огляду на наявний спір про право між учасниками спірних правовідносин, зокрема, щодо витребування майна з чужого незаконного володіння на користь власника. 
60.          Разом з тим, право або інтерес позивача, який вважає себе власником нерухомого майна, може бути порушено внесенням до Державного реєстру прав відомостей про наявність права власності іншої особи, а спір про скасування державної реєстрації права власності (частина 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") стосується права цивільного. Близький за змістом висновок наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 914/870/17.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
61.          Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
62.          Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (стаття 309 ГПК України).
63.          Звертаючись із касаційною скаргою, скаржник, в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростував наведених висновків судів попередніх інстанцій та не довів неправильного застосування ними норм матеріального і порушення процесуального права як необхідної передумови для скасування оскаржуваних судових рішень у справі.
64.          За таких обставин, касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу МОЗ залишити без задоволення, а оскаржувані постанову апеляційного господарського суду і рішення місцевого господарського суду - без змін.
Розподіл судових витрат
65.          Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати необхідно покласти на скаржника.
66.          Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.12.2020 і постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2021 у справі №910/6205/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     О.   В. Случ 

Судді                                                                                                  Н.   О.  Волковицька

                                                                                               С. К. Могил