ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

16 серпня 2022 року                                                                        м. Чернівці
справа № 725/7713/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Владичан А. І. 
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.
секретар: Собчук І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про захист права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Новіков Олександр Павлович, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 травня 2022 року  (головуючий у 1-й інстанції Вольська-Тонієвич О.В.),-

В С Т А Н О В И В :

    У листопаді 2021 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Новіков Олександр Павлович, звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про захист права власності шляхом припинення права власності та скасування рішення.
Свої вимоги обґрунтовували тим, що 20 березня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-банк» було укладено кредитний договір №91, відповідно до умов якого кредитор надав а позичальник отримав кредит у розмірі 69300 доларів США.
20 березня 2006 року, в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором, між банком та позивачами було укладено іпотечний договір, відповідно до п.1.1 якого, предметом іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_1 . 
____________________________________________________________________________________
Провадження 22ц/822/561/22 
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №282615477 від 03.11.2021 року вбачається, що право власності на предмет іпотеки – квартиру, належить на праві власності банку на підставі рішення приватного нотаріуса Козлової Н.В. про державну реєстрацію від 28.09.2021 року за індексним номером 60628350.
Іпотечний договір №91 було укладено до 14.01.2009 року, тобто до набрання чинності Законом України від 25.12.2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким було внесено зміни до Закону України «Про іпотеку», статті 37,38 якого передбачали, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно та продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві є саме договір про задоволення вимог іпотекодержателя, не згадуючи водночас, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі.
У відповідності до вимог ст.37,38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції закону, яка діяла на момент укладення іпотечного договору) між сторонами не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, то перереєстрація права власності на підставі іпотечного застереження є незаконною.
Посилалися на те, що відповідачем на адресу позивачів не направлялися повідомлення із зазначенням всіх складових заборгованості, а лише обмежився зазначенням загальної суми заборгованості не вказавши всіх її складових, що суперечить ст.ст.7,35,37 Закону України «Про іпотеку» та вимогам пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Крім того, відповідачем не надано реєстратору/нотаріусу, а останній не встановив розміру заборгованості за кредитним договором, яка була задоволена шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Згідно заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці у справі №725/2644/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором №91 від 20.03.2006 року на суму 88781,45 доларів США. Однак, згідно із повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке надійшло ОСОБА_2 вбачається, що загальна сума вимог становить 114402,33 доларів США, що на 25620,88 доларів США більше ніж передбачено рішенням суду.
Зазначали, що перед набуттям предмету іпотеки у власність відповідачем не проведено оцінки нерухомого майна. Письмова вимога від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності, повинна містити інформацію про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, однак відповідач на адресу позивачів письмову вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням вартості за якою відбудеться зарахування вимог банку не надсилав, що свідчить про те, що реєстрація права власності була проведена з порушенням вимог ЗУ «Про іпотеку».
Вказували на те, що банк, реєструючи за собою право власності на спірну квартиру, діяв всупереч закону, а рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за банком призвели до незаконного набуття права власності банком позбавлення права власності позивача порушивши його право на володіння своїм майном.

Просили суд захистити право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , шляхом припинення права власності АТ «Альфа-Банк» на зазначену квартиру, скасувавши рішення приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни про державну реєстрацію від 28.09.2021 року за індексним номером 60628350. Вирішити питання розподілу судових витрат. 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 травня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням адвокат Новіков Олександр Павлович, який діє в інтересах  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції неправомірним, таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, та має місце неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, а висновки суду не відповідають їх фактичним обставинам, що є підставою для їх скасування.
  Просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 травня 2022 року скасувати, заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що письмова вимога від іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності не містить інформації щодо вартості іпотечного майна, за якою відбулося зарахування вимог а також не містить стислого змісту порушених зобов`язань, зокрема не зазначено усіх складових заборгованості.
Крім того, відповідачем безпідставно нараховувались позичальнику неустойки (штраф, пеня), відсотків передбачених кредитним договором за користування кредитними коштами після закінчення строку кредитування та не встановлення реєстратором дійсної суми заборгованості по кредитному договору. Строк користування кредитними коштами сплив 19 травня 2009 року, що також встановлено і рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.03.2022 року у справі №725/2644/15-ц та не підлягає доказуванню. Однак ОСОБА_1 усупереч вимога кредитного договору та законодавства при зверненні стягнення на предмет іпотеки були нараховані передбачені кредитним договором відсотки за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку після закінчення строку кредитування, тобто після 19 травня 2009 року.
Всупереч умовам договору іпотеки у вимозі не було зазначено ціни, за якою предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя, а звіт про оцінку майна, який долучений відповідачем до матеріалів справи, не включений до єдиної бази даних звітів про оцінку, а тому є недійсним та не може братись судом до уваги.
Зазначає, що іпотечний договір №91 було укладено до 14.01.2009 року, тобто до набрання чинності Законом №800-VІ від 25.12.2008 року, а відповідно до вимог ст.ст.37,38 Закону України «Про іпотеку»(в редакції закону, яка діяла на момент укладення іпотечного договору) не було укладено окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому перереєстрація права власності на підставі іпотечного застереження є незаконною. Аналогічне узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постанові від 18.05.2022 року у справі №357/4329/19, провадження №61-20970св21. 
Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач обрав неефективний спосіб судового захисту, що його застосування не буде мати наслідком повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та їх відновлення, оскільки ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав.
Спосіб захисту зазначений у позовній заяві позивач вважає найефективнішим та таким що не суперечить закону. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України  кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 
У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. 
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження  № 14-144цс18)), а також вказувала на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 69)).
Як вбачається із матеріалів справи 20.03.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №91, за умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 69300 доларів США, а позичальник зобов`язався прийняти кредит, сплатити плату за кредит та повернути банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, визначені умовами договору (а.с.14-23).
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між відповідачем та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 укладено іпотечний договір №91, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_1  (а.с.39-46).
Відповідно до договору іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 20.03.2006 між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , визначено, що даний договір забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору №91 від 20 березня 2006 року, укладеного між сторонами.
Пунктом 4.1 цього ж договору визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов`язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки.
Згідно п. 4.5 іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя одним із наступних способів: 4.5.3 Шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
Пунктом 4.8 іпотечного договору визначено, що у випадку невиконання іпотекодавцями письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим та/або договором кредиту у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки. Це застереження згідно Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього іпотечного договору, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом (а.с.75-80).
З наданих письмових доказів вбачається, що внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань щодо сплати кредитних коштів, у позивачів перед відповідачем виникла заборгованість, яка згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 22.03.2022, станом на 28.04.2015 складає 2032967,82 гривень.
АТ «Альфа Банк» скористалося своїм правом, визначеним умовами договору про іпотеку, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку».
Зокрема з метою стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом позасудового врегулювання спору та звернення стягнення на предмет іпотеки, товариство, як іпотеко держатель, 17.09.2020 року повідомило боржника та іпотекодавців, надіславши на їх адресу місця проживання повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, у якому зокрема вказало про необхідність сплати боргу за кредитним договором в розмірі 114402,33 доларів США станом на 17 вересня 2020 року та намір звернути стягнення на предмет іпотеки у разі непогашення боргу в порядку ст.37 Закону України «Про іпотеку» (а.с.24) .
Таким чином, надіславши іпотекодавцю та боржнику письмову вимогу про усунення порушень зобов`язань у не менш ніж тридцятиденний строк, а також зазначивши у вимозі стислий зміст порушених зобов`язань та попередивши про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, АТ «Альфа-Банк» виконало вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку» (а.с.151, 155).
В подальшому, після спливу 30-ти денного строку, оскільки протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишилась без задоволення, іпотекодержатель розпочав процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, звернувшись до приватного нотаріуса із заявою щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем відповідно до умов договору іпотеки та положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку».
У результаті, 28.09.2021 року рішенням приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Козлової Н.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за АТ «Альфа-Банк» зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_2  (а.с.47-53).
Звертаючись до суду із позовними вимогами позивачі просили припинити право власності Акціонерного товариства «Альфа Банк» на квартиру АДРЕСА_2 , скасувавши рішення приватного нотаріуса Чернівецького міського округу Козлової Н.В. про державну реєстрацію від 28.09.2021 року.
При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 рокуу справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.
Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.
Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням позивачем укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором банк звернув стягнення на предмет іпотеки, право власності на яке за банком зареєстроване державним реєстратором.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.
В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).
Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
На спростування доводів апеляційної скарги про те, що спосіб захисту зазначений у позовній заяві вважає найефективнішим та таким, що не суперечить закону, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Задоволення  позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №199/8324/19 провадження №14-212цс21.
Проаналізувавши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що таких позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не було заявлено, а одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип диспозитивності, що передбачено у пункті 5 частини третьої статті 2 та статті 13 ЦПК України, за яким суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
  У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №199/8324/19 провадження №14-212цс21 наголошено на тому, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IVправо власності підлягає державній реєстрації.
Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.
Отже, замість скасування неналежного запису (рішення) про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача права володіння майном; відсутність або наявність в особи права володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння.
Підстави припинення іпотеки передбачені у статті 17 Закону № 898-IV. Зокрема, іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
З позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вбачається, що позивачі вимог про визнання іпотеки припиненою не заявлено, не спростовують невиконання ними умов кредитного договору та наявності кредитної заборгованості. Відповідно до умов укладеного ним іпотечного договору, який ними не оспорено ні в цілому, ні в частині, передбачено, зокрема, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтю 37 Закону № 898-IV.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у своєму позові та у вимогах апеляційної скарги заявляють, що їхні права порушено державною реєстрацією права власності на нерухоме майно за банком та внесення записів за останнім про державну реєстрацію права власності, не заперечуючи права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з неналежним виконанням основного зобов`язання, що спричинило наявність заборгованості.
Заявлені позивачем вимоги про скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, не впливають і не можуть вплинути на права позивача щодо права на предмет іпотеки.
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач обрав неналежний спосіб судового захисту, оскільки його застосування не буде мати наслідком повне припинення порушення прав та інтересів позивача та їх відновлення, однак помилився із обґрунтуванням відмови та неправомірно зазначив, що позивачам слід було звернутися із вимогами про скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності за відповідачем та визнання права власності за позивачем, оскільки як вбачається із правових висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові у справі №199/8324/19 від 13 липня 2022 року, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, щ право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18)).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, однак помилився щодо мотивів такої відмови. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення змінити в мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови. В решті рішення залишити без змін.
Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотиву його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені яких діє адвокат Новіков Олександр Павлович, задовольнити частково.
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 23 травня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного тексту постанови. 

Повний текст постанови складений 23 серпня 2022 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк