П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/3786/21	
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді – доповідача	Кравця О.О.	
судді –	Зуєвої Л.Є.	
судді – 	Коваля М.П. 	
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року по справі № 400/3786/21, прийнятого в порядку спрощеного позовного провадження у складі судді Лісовської Н.В., за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування наказів в частині, поновлення на посаді, стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ:

27 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність  в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати  підйомної допомоги у зв`язку  з його переїздом до нового місця служби у 2016 році;
зобов`язати в/ч НОМЕР_1  виплатити підйомну допомогу  при переїзді до  нового місця  служби з одного населеного пункту в інший у розмірі місячного грошового забезпечення;
визнати протиправною бездіяльність  в/ч НОМЕР_1 щодо  ненарахування та невиплати  індексації грошового забезпечення з травня 2015 року по листопад 2018 року;
зобов`язати в/ч НОМЕР_1  нарахувати  та  виплатити індексацію грошового забезпечення з травня 2015 року по листопад 2018 року;
визнати протиправною бездіяльність  в/ч НОМЕР_1 щодо  ненарахування та невиплати грошової компенсації за  недоотримане речове майно за нормою № 4 (святкова форма);
зобов`язати в/ч НОМЕР_1  нарахувати  та  виплатити грошову компенсацію за недоотримане речове майно (святкова форма, норма №4);
визнати протиправною бездіяльність  в/ч НОМЕР_1 щодо  ненарахування та невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань за 2016 рік у розмірі 50%  грошового забезпечення та за 2020 рік у розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення;
зобов`язати в/ч НОМЕР_1  нарахувати  та  виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально- побутових питань за 2016 рік у розмірі 50%  грошового забезпечення та за 2020 рік у розмірі що не перевищує його місячного грошового забезпечення;
визнати протиправною бездіяльність  в/ч НОМЕР_1 щодо  ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги  в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
зобов`язати в\ч НОМЕР_1  нарахувати  та  виплатити одноразову грошову допомогу  в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
визнати протиправним та скасувати Наказ № 177-РС від 14.12.2020 року командира в/ч НОМЕР_1 (по особовому складу) в частині звільнення старшини ОСОБА_1 в запас у зв`язку з закінченням контракту;
визнати протиправним та скасувати Наказ № 263 від 14.12.2020 року командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) в частині виключення старшини ОСОБА_1  зі списків особового складу та   зняття з усіх видів  забезпечення;
поновити старшину військової служби ОСОБА_1 на військовій службі на посаді головного старшини батальйону охорони в/ч А- 2227 з 14.12.2020 року;
зобов`язати в/ч НОМЕР_1  розрахувати  та  виплатити старшині військової служби за контрактом ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.12.2020 року по дату фактичного поновлення на посаді;
стягнути з в/ч НОМЕР_1  на користь ОСОБА_1  моральну шкоду  у розмірі 100  000 грн.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати підйомної допомоги у зв`язку з переїздом до нового місця служби у 2016 році та зобов`язання в/ч НОМЕР_1 виплатити підйомну допомогу при переїзді до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у розмірі місячного грошового забезпечення було залишено без розгляду.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року адміністративний позов був задоволений частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати при звільненні з військової служби індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.10.2016 по 28.02.2018 року.  Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». В решті позовних вимог - відмовлено.

II.          КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ , УЗАГАЛЬНЕНІ  ДОВОДИ АПЕЛЯНТА ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ:

Не погоджуючись з рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року в частині відмови позивач подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що судом 1-ї інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права та просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Вимоги апеляційної скарги апелянт, обґрунтовує тим, що його звільнення з військової служби без врахування бажання продовжувати проходження військової служби за контрактом під час особливого періоду є протиправним та незаконним, а висновки, викладені в оскаржуваному Рішенні є такими, що не відповідають обставинам справи.
Апелянт зазначає, що він подавав клопотання про витребування доказів за вх. № 20.05/21-2 від 20.05.2021 р., в якому просив суд витребувати у Військової частини НОМЕР_1 , зокрема, і копію рапорту ОСОБА_1 про намір укладати новий контракт про проходження військової служби, який був поданий військовослужбовцем у вересні 2020 р., однак з незрозумілих причин зареєстрований не був. Натомість, суддя не надала даному клопотанню в цій частині жодної правової оцінки, проігнорувавши його, чим надала значну перевагу Відповідачу. При цьому, апелянт також зазначив, що він звертався з відповідним рапортом від 01.12.2020 р. (вх. № 7187), який вже було зареєстровано до Відповідача, де зазначив про бажання продовжувати службу за контрактом у Збройних Силах України. В свою чергу, Відповідач у відзиві жодних обґрунтувань власної бездіяльності у вказаному питанні не навів. Зокрема, не надав у строк, визначений судом, доказів повідомлення Військовою частиною безпосередньо Позивача, у строк не пізніш як за три місяці до закінчення строку контракту, про відмову в укладенні нового контракту з Позивачем.
Апелянт також вказує на те, що звільнення Позивача з військової служби за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» при його бажанні проходити надалі військову службу є незаконним. Скаржник, хоч із порушенням строків - не за 3 місяці до закінчення строку контракту, (тому що перший рапорт на продовження поданий у вересні 2020 р. зареєстровано не було), але все ж висловив свій намір продовжувати проходження військової служби зареєстрованим рапортом від 01.12.2020 р. за вх. № 7187. Натомість, Відповідач взагалі не попередив Позивача всупереч абз. 3 п. 2.13 Інструкції 170 та п. 4 останнього укладеного контракту про свій намір не укладати з ним новий контракт про проходження військової служби, порушив навіть і процедуру звільнення - звільнивши по закінченню строку контракту не заповнив Аркуш бесіди, визначений Додатком 12 до Інструкції № 170.
Апелянт також не погоджується з висновком суду 1-ї інстанції про те, що вимоги Позивача щодо зобов`язання військової частини провести індексацію грошового забезпечення з травня 2015 р. є необґрунтованими, так як обов`язок проводити індексацію у Відповідача виникає лише з моменту нарахування та виплати такого грошового забезпечення, а це з моменту зарахування військовослужбовця до особового складу військової частини НОМЕР_1 - з 01.10.2016 р., оскільки в матеріалах справи наявні документи на підтвердження того, що Позивач був спочатку призваний по частковій мобілізації до військової частини пп НОМЕР_2 НЦ «Широкий лан» Миколаївської області, а з 06.06.2015 р. перебував на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 (копія довідки Томаківського районного військового комісаріату Дніпропетровської області від 14.05.2015 р. № 1066; копія довідки Військової частини-польова пошта НОМЕР_3 від 20.07.2015 р. № 1331; копія довідки військової частини-польова пошта НОМЕР_3 від 31.07.2015 р. № 1557).
Апелянт також вважає помилковим висновок суду 1-ї інстанції, що за період з 01.03.2018 р. по 01.12.2018р відсутні підстави у виплаті індексації, оскільки обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації, починаючи з грудня 2015 року, здійснюється не індивідуально для кожного працівника залежно від прийняття його на роботу або зростання його доплат та надбавок, а від моменту останнього перегляду тарифної ставки (окладу) за посадою, яку займає працівник.
Крім того, апелянт зазначив, що по відношенню до нього повинна застосовуватись норма № 4 Забезпечення повсякденною формою одягу військовослужбовців Збройних Сил України, у відповідності до Наказу № 232, яка передбачає парадну форму для військовослужбовців Збройних Сил України. Скаржник відповідав всім критеріями, які передбачені чинними нормативно правовими актами, а також мав військове звання (старшина), яке передбачає парадну форму. За таких обставин Скаржник мав гарантоване право на отримання грошової компенсації за не отримане речове майно у разі звільнення з військової служби.
Щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 р. апелянт зазначив, що у нього були підстави на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 р.: відповідний рапорт у 2016 р. Скаржник подав та зареєстрував у встановленому порядку, що не заперечувалось Відповідачем; наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 265 від 27.10.2016 р. було визначено виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 р. у розмірі 50% грошового забезпечення Позивачу, проте, при звільненні Позивач такої допомоги так і не отримав. Виплата матеріального допомоги військовослужбовцям є правом, а не обов`язком керівника, однак Скаржник не погоджується з тим, що командир військової частини, який спочатку надав матеріальну допомогу має право безпідставно її скасувати без будь-яких обґрунтувань.
Щодо невиплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 р. апелянт зазначає, що Позивач 05.11.2020 р. звертався до Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з доданими до нього довідками про стан здоров`я та лікування. Таким чином, військовослужбовцем були здійснені усі необхідні дії з метою отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Разом з тим, Відповідач не надав доказів належного розгляду вказаного рапорту та прийняття відповідного рішення за наслідками його розгляду, приміром того, що Позивачу відмовлено у зв`язку з відсутністю коштів, тощо.
Щодо компенсації моральної шкоди апелянт зазначив, що скаржник наразі перебуває в процесі адаптації до цивільного життя після звільнення з контракту, йому рекомендовано проходити курс психологічної реабілітації, адже зазнав фізичних болей та страждань у зв`язку з погіршеним станом власного здоров`я. Як наслідок, період реабілітації та повернення до нормального ладу життя зайняло час, у зв`язку з чим наклало свій відбиток і на сімейних стосунках, оскільки Позивач під час відновлення свого здоров`я не міг належним чином фінансово забезпечувати та годувати свою родину, а це в подальшому також створювало душевні страждання для Позивача. Крім того, звільнення Скаржника з військової служби без врахування бажання продовжувати проходження військової служби за контрактом під час особливого періоду є протиправним та незаконним.
04.04.2022 року від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на законність та обґрунтованість рішення суду 1-ї інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.

III.          ПРОЦЕДУРА АПЕЛЯЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ: 

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2022 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2022 року призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: 

IV.          ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу за мобілізацією на особливий період та з 06.06.2015 року   перебував на службі у військовій частині польова пошта НОМЕР_3  (т. 1 а.с. 41,42).
З 01.10.2016 року Позивач проходить військову службу у  в\ч НОМЕР_1 (в/ч НОМЕР_5 ) відповідно до наказу № 241 від 01.10.2016 року  (т.1 а.с.43; а.с.229).
В матеріалах справи містяться контракти  Позивача  про проходження  військової служби у ЗСУ, відповідно до умов яких Позивач укладав контракти строком на шість місяців та/або в наступному продовжував дію  попередньо укладених контрактів строком на шість  місяців (т. 1 а.с. 44-59).
Останній контракт укладений Позивачем 10.06.2020 року (т. 1 а.с.60),  має строк дії шість місяців - до 10.12.2020 року включно, що підтверджено  витягом з Наказу командира в/ч НОМЕР_6 № 80-РС від 01.06.2020 року (т. 1 а.с.61).
01.12.2020 року Позивачем на ім`я командиру батальйону охорони в/ч № НОМЕР_6 подані два рапорти: клопотання про укладення з ним нового контракту на проходження військової служби строком на шість місяців ( вхід № 7187) та клопотання про направлення позивача для проходження  ВЛК з 03.12.2020 року у зв`язку наміром  продовжити контракт (вхід № 7186) (т. 2 а.с.55, 56).
Наказом командира в/ч НОМЕР_6 №  175-РМС від 10.12.2020 року  подовжено строк попереднього контракту, укладеного з Позивачем 01.06.2020 року, на строк, необхідний для визначення придатності до проходження військової служби за станом здоров`я та прийняття рішення щодо укладення нового контракту з 11.12.2020 року (т.1 а.с.62).
02.12.2020 року командиром в/ч НОМЕР_6 позивачу видано Направлення №3 для проходження  ВЛК та медична характеристика (т. 1 а.с.123; 125).
Відповідно до виданої Позивачу  ВЛК  Довідки №4224 від 10.12.2020 року зазначено, що Позивач потребує стаціонарного обстеження в умовах ВМКУ Південного регіону з подальшим переоглядом (т. 1 а.с. 124).
14.12.2020 року   позивачем подано рапорт  на ім`я командира в/ч № 2227 (вхід № 7511 від 14.12.2020 року) про здачу ним  справ та посади головного старшини батальйону охорони в/ч № 227, претензій до МОУ та командування в/ч № 227 позивач станом на 14.12.2020 року не мав (т. 2 а.с. 58).
14.12.2020 року Командиром військової частини №2227 видано Наказ (по особовому складу) № 177-РС, яким старшину ОСОБА_1 головного старшину батальйону охорони звільнено з військової служби у запас за ч. 5 ст. 26 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» (у зв`язку з закінченням строку  контракту) (т. 1 а.с.66).
На підставі  Наказу № 177-РС від 14.12.2020 року, рапортів позивача вхід № № 7510,7511 від 14.12.2020 року,  обхідного листа вхід № 3036 від 14.12.2020 року командиром військової частини № НОМЕР_6 прийнято Наказ (по стройовій частині) № 263 від 14.12.2020 року (у зв`язку з закінченням строку  контракту)  про зняття  Позивача з продовольчого забезпечення у військовій частині та виплату: щомісячної премії у розмірі 57% за період служби з 1 по 14 грудня 2020року; надбавки за особливості проходження служби у розмірі 65%  посадового окладу з урахуванням  окладу за військове звання та надбавки за вислугу років; компенсації за додаткові відпустки за 2016-2020 роки.
У Наказі № 263  зазначено, що ОСОБА_1 не отримав: матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік (т. 1 а.с. 65).

V.  РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ТА ОЦІНКА СУДУ :

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.
Згідно статті 8 Конституції України,  Закони  та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Статтею 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституції не є вичерпними.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби відбувається відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі-Закон № 2232).
Ч.1 ст. 26 Закону №2232 визначено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі та у військовому резерві або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Відповідно до пп.а п.2 ч.5  ст.26 Закону №2232 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: 2) під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): а) у зв`язку із закінченням строку контракту.
Згідно із ч.3 ст.24 Закону №2232 закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до ч.7 ст.26 Закону №2232 звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі-Положення).
Цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Пунктом 6 Розділу І Положення визначено, що початок і закінчення проходження військової служби, строки військової служби, а також граничний вік перебування на ній визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Розділом ХІІ Положення врегульовано порядок звільнення з військової служби.
Відповідно до пп.2 п.225 Положення звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється під час дії особливого періоду (крім строку проведення мобілізації) до введення воєнного стану - на підставах, передбачених частинами другою, третьою, пунктом 1 частини четвертої, пунктом 2 частин п`ятої і шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Відповідно до п.233 Положення військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення.
Разом з тим, при звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
П.п.1 п.35 Положення передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення):
1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених підпунктами "а" - "г", "д", "е", "є", "з" - "й" та "л" пункту 1 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Під час дії особливого періоду контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби за рішенням командування військової частини у період:
після закінчення строку проведення мобілізації та до моменту введення воєнного стану - на підставах, передбачених пунктом 2 (крім підстав, передбачених підпунктами "ґ", "й" та "к") частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу";
протягом строку проведення мобілізації та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації - на підставах, передбачених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".
Частиною 3 ст. 9-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон № 2011),  визначено, що при переїзді військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, а також тих, хто перебуває на кадровій військовій службі та військовій службі за призовом осіб офіцерського складу, на нове місце військової служби в інший населений пункт, у зв`язку з призначенням на військову посаду, зарахуванням до військового навчального закладу, термін навчання в якому становить не менше шести місяців, або у зв`язку з передислокацією військової частини їм виплачується: 1) підйомна допомога в розмірі місячного грошового забезпечення на військовослужбовця і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на кожного члена сім`ї військовослужбовця, який переїжджає з ним на нове місце військової служби.
Так, положеннями Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги N 370 від 22.10.2001, яка була чинна на час виникнення правовідносин між сторонами, де п.9 визначено, що військовослужбовцям, які переїхали в інші населені пункти у складі військової частини (підрозділу), що підлягає розформуванню, підйомна допомога за цей переїзд не виплачується. Підйомна допомога цим військовослужбовцям виплачується після призначення на посади і вступу до виконання обов`язків за посадами (крім випадків, передбачених підпунктом 18.12 Інструкції).
Відповідно до ст. 1 Закону № 2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Абзацом 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011 встановлено, що порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 9 Закону № 2011 до складу грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до Закону.
Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" (далі - Закон № 1282) індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).
Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Відповідно до ст. 9 Закону № 1282 індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею 18 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно з ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений  постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р. № 1078 (далі - Порядок № 1078, в редакції, станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 4 Порядку № 1078 встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. У межах прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, індексується, зокрема, грошове забезпечення.
Згідно з п.п. 2 п. 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Відповідно до п. 4 розділу III Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України №232 від 29.04.2016, військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна.
Порядок виплати грошової компенсації здійснюється відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 "Про затвердження Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно".
Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів.
Наказом № 413  МОУ від 12.11.2020  «Про затвердження Змін до Норм забезпечення речовим майном військовослужбовців Збройних Сил України та Державної спеціальної служби транспорту в мирний час та особливий період та Змін до Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період» «Норма № 1» передбачено перелік предметів (згідно таблиці).
Правила реалізації своїх прав на додаткову матеріальну допомогу, в тому числі на вирішення соціально - побутових  питань, визначені в Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженій наказом МОУ №260 від 11.06.2008 (чинний на час виникнення спірних правовідносин) (далі по тексту Інструкція № 260).
Так, відповідно до розділу XXXIII Інструкції №260  пунктом 33.1. визначено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
33.2. Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.
33.3.   Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Відповідно до абз.1 ч. 2 ст. 15 Закону №2011 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» встановлено, що строкова військова служба зараховується до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, у календарному обчисленні, а в разі її проходження в умовах, визначених у пункті 3 цієї постанови, у віддалених і високогірних місцевостях або в інших умовах, які згідно із законодавством колишнього СРСР були підставою для зарахування до вислуги років для призначення пенсії на пільгових умовах, - у відповідному пільговому обчисленні.
Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №425 від 20.05.2008.
Згідно з положеннями пункту 4.10.1 зазначеної Інструкції військовослужбовцям, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
На підставі ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція) , була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції , кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції , кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Отже, вищевказана норма гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і в оцінці дотримання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.6 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).
Тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії"(Scordino v. Italy) (№ 1) [ВП], № 36813/97, пункти 190 та 191, ECHR 2006-V та п.52 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Щокін проти України" (заяви №№ 23759/03 та 37943/06), від 14 жовтня 2010року, яке набуло статусу остаточного 14 січня 2011року ).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року, також Рішення у справі "Рисовський проти України" (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, п.71).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Поняття майно в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися майновими правами і, відповідно, майном у розумінні цього положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу (див. рішення щодо прийнятності у справі Броньовські проти Польщі (Broniowski v. Poland) [ВП], заява №31443/96, пункт 98, ECHR 2002-X).
Держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).
За певних обставин "легітимне очікування" на отримання "активу" також може захищатися ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "легітимне очікування", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя (див. mutatis mutandis рішення у справі "Суханов та Ільченко проти України" від 26 червня 2014 року (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine, заяви №68385/10 та №71378/10, §35)).

(1)          Оцінка аргументів учасників справи і висновку суду першої інстанції

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.1-2 ст.308 КАС України, в редакції Закону на момент вчинення процесуальної дії).
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду і розгляду справи), встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Апеляційний суд зазначає, що в спірних правовідносинах даної справи, при наявності підстав визначених п/п «а» п.2 ч.5 ст. 26 Закону України   "Про військовий обов`язок і військову службу"  рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається.
При цьому, в матеріалах справи наявний рапорт позивача від 14.12.2020 року  (вхід.7511),  де він  здав посаду через закінчення терміну дії контракту та не заперечує проти  звільнення з військової служби та що стало підставою для винесення Відповідачем  Наказів № 177 Р-С та  № 263 від 14.12.2020 року.
Однак, до подання таких рапортів про звільнення  Позивач 01.12.2020 року висловив бажання про подовження  проходження військової служби, про що подав відповідний Рапорт.
02.12.2020 року Відповідачем було надано направлення на проходження Позивачем ВЛК, а дія контракту відповідно до п.33-1 Положення  подовжена  Наказом  командира військової частини до 14.12.2020 року, з метою забезпечення проходження Позивачем стаціонарного обстеження.
Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, Позивач у період  з 10.12.2020  року по 14.12.2020 року не прибув у стаціонарний  лікувальних заклад  для проходження обстеження, що підтверджується наданою відповідачем 03.11.2021 р. на вимогу суду довідкою.
Таким чином, станом на 14.12.2020 року  термін дії контракту скінчився, Позивачем не надано позитивного висновку ВЛК щодо придатності проходження ним військової служби, а відтак  у командира  військової частини були відсутні підстави на подовження дії контракту, які передбачені п. 33-1 Положення №1153/2008 «до закінчення щорічної основної відпустки, час якої повністю або частково перевищує строк контракту; на час перебування на стаціонарному лікуванні в медичному закладі чи у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою, а також на час увільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку із захворюванням.».
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до п 35 Положення контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення): 2) за бажанням військовослужбовця - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "ж", "к" пункту 1, а в особливий період (крім строку проведення мобілізації та дії воєнного стану) - за наявності підстав, передбачених підпунктами "а", "б", "в", "ґ", "й" та "к" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"
Отже, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції, що станом на день винесення оскаржуваних Наказів, дія Контракту була припинена. Окрім того, Позивач подав рапорт про своє бажання бути звільненим з військової служби, а відтак командир військової частини діяв у межах та в спосіб, визначений законом, та правомірно 14.12.2020 року  видав Накази № 177 РС та № 263.
Стосовно посилання апелянта на порушення командиром військової частини порядку звільнення, а саме: не проведення бесіди з ним у день звільнення, що підтверджується відсутністю листка бесіди, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачем подано заяву про бажання продовжувати служби з порушенням терміну для подання такої заяви (Інструкцією та умовами контракту передбачено подання  такої заяви військовослужбовцем за 3 місяці до дня закінчення контракту). Позивач подав таку заяву за 10 днів до закінчення контракту. Підставами укладення  нового контракту з військовослужбовцем  окрім його бажання проходити військову службу є наявність  позитивного висновку ВЛК  щодо придатності такого військовослужбовця для проходження військової служби.
З аналізу вищенаведених нормативно-правових актів, вбачається, що для укладення контракту (в тому числі повторно) необхідно дві істотні умови:  бажання  особи та  фізична можливість цієї особи, що має бути підтверджена висновком ВЛК про придатність такої особи  до проходження військової служби.
Виходячи з приписів Положення та Інструкції, при повідомлені військовослужбовцем за три місяці до закінчення терміну дії контракту про свій намір  не продовжувати в майбутньому військової служби, у  командира виникає обов`язок з`ясувати причини небажання служити та мотивувати бійця для проходження подальшої військової служби. У даному випадку,  проведення чи не проведення  бесіди з Позивачем 14.12.2020 року  ніяким чином  не могло вплинути на рішення  командира військової частини за умови наявності   трьох чинників:  наявність рапорту Позивача про звільнення, припинення дії попереднього контракту, відсутність позитивного висновку  ВЛК у Позивача, який необхідний для укладення нового контракту. Тобто, непроведення бесіди з Позивачем  при звільнення 14.12.2020 року не свідчить про порушення порядку звільнення  командиром військової частини.
Стосовно позовних вимог  про визнання протиправною бездіяльності  в\ч А-2227 щодо невиплати  підйомної допомоги Позивачу  у зв`язку його  з переїздом до нового місця служби у 2016 році, апеляційний суд вказує на наступне:
Відповідно до Наказу № 122 від 06.06.2015 року  Позивача зараховано до  списків особового складу військової частини  польова пошта В 3416 (т. 1а.с.67).
З 11.06.2016  року з Позивачем укладено контракт строком на шість місяців, що підтверджено Наказом № 139 від 11.06.2016 року (т.1 а.с.68).
30.09.2016 року Наказом № 225 визначено, що особовий склад контрактної служби з 30.09.2016 року виключені зі списків способового складу військової частини Польова пошта НОМЕР_3 та вважати такими, що прибули  до нового місяця служби м. Первомайськ Миколаївської області в розпорядження  командира  військової частини-польова пошта НОМЕР_4 (т.1 а.с.69).
Наказом № 241 від 01.10.2016 року Позивача зараховано до особового складу військової частини  (т. 1 а.с.70).
У матеріалах справи наявна копія рапорту Позивача від 21.08.2018 року, яким Позивач звертався до командування військової частини НОМЕР_1 (т. 1а.с. 73) з вимогами про виплату йому підйомної допомоги у зв`язку з фактичним переїздом  до місця служби. Слід зазначити, що Рапорт від 21.08.20218 року не зареєстрований у строєві частині в\ч, відповідно вимог закону. Але на зворотній стороні рапорту  є напис невстановленої особи про прийняття даного рапорту у позивача.
З  аналізу вищенаведених норм права вбачається, що станом на 01.10.2016 року у Повивача виникло право на отримання підйомної допомоги у зв`язку з переїздом на  нове місце  проходження служби.
Разом з тим, реалізація свого права на отримання  підйомної  допомоги передбачає звернення військовослужбовця до командування з відповідним рапортом, в якому має бути зазначено кількість прибувших осіб (членів сім`ї військовослужбовця). Позивач зазначає, що звертався до командування військової частини з відповідним рапортом, але не реєстрував його у визначеному  порядку. Вдруге Позивач звертався з рапортом про отримання підйомної допомоги вже 21.08.2018 року, і вдруге рапорт позивач не зареєстрував в установленому законом порядку (а.с. 73).За захистом  свого порушеного права щодо неотримання підйомної допомоги, Позивач звернувся до суду, серед інших позовних вимог в межах даного позову тільки 27.05.2021 року.
При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, звільнення з публічної служби, питань проходження публічної служби законом встановлюється місячний й строк.
Оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, до спірних правовідносин підлягає застосуванню місячний строк звернення до адміністративного суду.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.06.2021 року залишено позовну заяву без руху, зауважуючи, що   позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду, Але у своєму клопотанні про поновлення строків звернення до суду Позивач жодним чином не обґрунтував причини пропуску строку на звернення до суду щодо неотримання підйомної допомоги з 2016 року. Крім того, апеляційний суд зауважує, що про своє порушене право Позивач був обізнаний як у 2016 році, так і в 2018 році, коли звертався до командування з рапортом.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Інститут строків в адміністративному процесуальному праві сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює їхніх учасників добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їхнього завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Аналізуючи зміст статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), очевидним є те, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
Отже, початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Зі змісту наведених правових норм також убачається, що законодавець не передбачив обов`язку суду автоматично поновлювати пропущений строк за наявності відповідного клопотання заявника, оскільки в кожному випадку суд має чітко визначити, з якої саме поважної причини такий строк був пропущений та чи підлягає він поновленню.    
Водночас норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного строку звернення до суду. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.
Отже, для поновлення строку звернення суд має встановити наявність об`єктивно непереборних обставин, що перешкоджали вчасному зверненню з адміністративним позовом, у зв`язку з чим позивач має довести суду їхню наявність і непереборність з доданням відповідних доказів, оскільки в іншому випадку нівелюється значення чіткого окреслення законодавчо закріплених процесуальних строків, а також принцип «res judicata».
При цьому, позивач ні в клопотанні про  поновлення строків, ні під час  розгляду справи у судах 1-ї та апеляційної інстанцій не навів жодних  підстав чи обставин, які б свідчили про неможливість Позивача звернутися за захистом свого порушеного права на отримання підйомної допомоги за 2016 рік.
Таким чином, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо необхідності залишення вказаної частини позовних вимог без розгляду.
Стосовно позовних вимог про визнання  протиправною бездіяльності  в\ч А-2227 щодо ненарахування та невиплати Позивачу   індексації грошового забезпечення з травня 2015 року по листопад 2018 року, апеляційний суд зазначає наступне:
Відповідно до Наказу № 122 від 06.06.2015 року  Позивача зараховано до  списків особового складу військової частини  польова пошта В 3416 (т. 1а.с.67).
З 11.06.2016 року з Позивачем укладено контракт строком на шість місяців, що підтверджено Наказом № 139 від 11.06.2016 року (т.1 а.с.68).
Наказом № 241 від 01.10.2016 року Позивач зараховано до особового складу військової частини – польова пошта НОМЕР_4 (військова частина НОМЕР_1 )  (т. 1 а.с.70).
Тобто, вимоги Позивача щодо зобов`язання військової частини провести індексацію грошового забезпечення саме з травня 2015 року є необґрунтованими, оскільки обов`язок проводити індексацію грошового забезпечення саме у Відповідача виникає лише з моменту нарахування та виплати такого горошкового забезпечення Позивачеві, а саме, з моменту зарахування військовослужбовця до особового складу військової частини, тобто з 01.10.2016 року.
Щодо індексації грошового забезпечення у період з 01.03.2018 по 01.12.2018 року апеляційний суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017р. № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (далі - Постанова № 704) затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Постанова № 704 набрала чинності 01.03.2018 р. Вказаною постановою підвищено розміри посадових окладів та окладів за військове звання всіх категорій військовослужбовців, у тому числі, Позивача.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності в\ч НОМЕР_1 , яка полягала  у   ненарахуванні та невиплати Позивачеві при звільненні  грошової компенсації за  неотримане речове майно за нормою № 4 (святкова форма), апеляційний суд вказує, що за час проходження служби  Позивача у в\ч НОМЕР_1 за контрактом з 01.10.2016 року, позивач забезпечувався речовим майном за нормою 1, що підтверджується Довідкою  військової частини № 4  від 21.01.2021 року. Вартість неотриманої компенсації за невикористане речове майно складає «нуль» (т.1 а.с.230).
При цьому, Наказом № 413  МОУ від 12.11.2020 «Норма № 1» передбачено перелік предметів, у якому відсутнє забезпечення військовослужбовця святковою формою.
Апеляційний суд також зауважує, що позивач фактично оскаржує дії Відповідача  щодо незабезпечення його упродовж всього часу служби речовим майном за нормою 4, яка й передбачає забезпечення святковою формою. Такі  вимоги є окремим  предметом позову та  в межах даної  справи не можуть бути розглянуті судом, оскільки предметом даного позову є  своєчасність та правомірність проведення розрахунку з Позивачем при звільненні, в тому числі виплата компенсації за невикористане речове майно.
Стосовно позовних вимог про визнання  протиправною бездіяльності  в/ч НОМЕР_1 , яка полягає у ненарахуванні та невиплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2016 рік у розмірі 50%  грошового забезпечення та за 2020 рік у розмірі, що не перевищує його місячного грошового забезпечення, апеляційний суд зазначає, що з аналізу вищевикладених нормативно правових актів, вбачається, що з метою отримання військовослужбовцем матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, він повинен раз на рік звернутися до командування за місцем штатної служби з відповідним рапортом, на підставі якого після його розгляду видається наказ Командира військової частини, що і є підставою для виплати даного виду матеріальної допомоги.
При цьому, з матеріалів справи вбачається, що Позивач у 2016 р. звертався до Відповідача з рапортом щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 р. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 265 від 27.10.2016 р. було визначено виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2016 р. у розмірі 50% грошового забезпечення, зокрема і Позивачу.
В подальшому, наказом командира Військової частини - польова пошта В3500 № 320 від 27.12.2016 р. внесені зміни до п. 34 наказу командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 265 від 27.10.2016 р., якими  Позивача виключено із списків осіб, яким цим наказом вирішено таку допомогу надати.
Апеляційний суд зауважує, що Позивачем не оскаржений наказ командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_4 № 320 від 27.12.2016 р., яким внесені зміни до п. 34 наказу командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_4 (по стройовій частині) № 265 від 27.10.2016 р. в частині виключення позивача із списків осіб, яким цим наказом вирішено таку допомогу надати, у зв`язку з чим у відповідача по справі в\ч НОМЕР_1  відсутні підстави  для виплати при звільнення Позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік.
Щодо невиплати Позивачу під час звільнення  допомоги для вирішення соціально- побутових питань у 2020 році, апеляційний суд зазначає, що Наказом Міністерства оборони України №236 від 26.06.2020 було внесені зміни до наказу Міністерства оборони №45 від 18.02.2020, а саме: пункт 6 викласти в такій редакції:
« 6. Матеріальну допомогу військовослужбовцям для вирішення соціально-побутових питань (далі - матеріальна допомога) виплачувати в розмірі одного окладу за їх військовими званнями.
Виплату матеріальної допомоги в розмірі місячного грошового забезпечення здійснювати виключно за наявності таких підстав: смерть дружини (чоловіка), дітей, батьків військовослужбовця; порушення стану здоров`я військовослужбовця, перебування його на лікування, реабілітації, що підтверджено відповідними медичними документами (виписний епікриз, довідка про захворювання, постанова військово-лікарської комісії), а саме:
онкологічне захворювання (хірургічне лікування, променева та (або) хіміотерапія);
захворювання на туберкульоз, ВІЛ/СШД, вірусний гепатит В, С; вибуття на довготривалу реабілітацію (більше одного місяця поспіль) унаслідок травм, захворювань нервової, серцево-судинної системи, опорно- рухового апарату та інших захворювань органів і систем з тяжким перебігом або наслідками, що потребують проведення багатоетапного хірургічного лікування, протезування втраченої кінцівки (кінцівок), ендопротезування, трансплантації органів, індивідуального догляду, проти рецидивного лікування з довготривалим застосуванням дорогих лікарських засобів.
Накази про виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовцям Збройних Сил України та Державної спеціалізованої служби транспорту у випадках, визначених в абзацах п`ятому - сьомому цього пункту, видавати після погодження рапортів: для військових частин, підпорядкованих видам (родам військ, силам), військовослужбовців, які проходять військову службу у командуваннях видів (родів військ, сил), - з командувачами видів (родів військ, сил) Збройних Сил України;
для військових частин (установ) безпосереднього підпорядкування-. Міністерству оборони України та Генеральному штабу Збройних Сил України - з начальниками вищих органів військового управління за підпорядкованістю;
для військових частин, підпорядкованих Державній спеціальній службі транспорту, військовослужбовців, які проходять військову службу в Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту - з головою Адміністрації Державної спеціальної служби транспорту; для військовослужбовців:
апарату Міністерства оборони України - із державним секретарем Міністерства оборони України;
апарату Головнокомандувача Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України - із заступником Головнокомандувача Збройних Сил України, заступниками начальника Генерального штабу Збройних Сил України (відповідно до затверджених розподілів завдань і функцій).»
Як вбачається з матеріалів справи, Позивачем 05.11.2020 було подано рапорт на виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік. На виконання наказу МОУ рапорт з додатками Позивача був направлений на погодження. Наказ про   погодження рапорту Позивача та надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік  командиром в\ч НОМЕР_1 не видавався. Тобто, у Відповідача  були відсутні підстави виплачувати при звільненні Позивачеві матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік.
Стосовно позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності в/ч НОМЕР_1 , яка полягає в  ненарахуванні та невиплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, встановленої ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», апеляційний суд зазначає наступне:
Наказом  командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 14.12.2020 р. № 263 старшину ОСОБА_1 , головного старшину батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , звільнено військової служби у запас.
14.12.2020 р. наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 177-РС  Позивача виключено зі списків особового складу в\ч на підставі  п. «а» пункту 2 частини 5 статті 26 закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
В Наказі у № 263 зазначено, що вислуга позивача у Збройних Силах України на день виключення зі списків особового складу становить:
- календарна 07 років 08 місяців 08 днів;
- пільгова 05 років 11 місяців 04 дні;
- загальна 13 років 07 місяців 12 днів.
При звільненні Позивачу не виплатилась одноразова грошова допомога, передбачена ст. 15 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що поняття «календарна вислуга років» застосовується не для позначення необхідної для призначення допомоги вислуги років, а для визначення розміру грошової допомоги: «в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби». При цьому, умовою набуття права на призначення та виплату одноразової грошової допомоги відповідно до частини другої статті 15 «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є наявність «вислуги 10 років і більше».
Таким чином, в частині другій статті 15 Законі України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відсутня пряма вказівка на те, що право на призначення та виплату одноразової грошової допомоги виникає за наявності 10 і більше календарних років вислуги.
Аналогічна позиція  викладена у постановах Верховного Суду по справах №822/3008/17 від 24.11.2020 року; №806/2104/17 від 11.04.2018 року; №806/2104/17 від 11.04.2018 року.
Як встановлено судами 1-ї та апеляційної інстанцій та підтверджується матеріалами справи, загальна вислуга років на час звільнення ОСОБА_1 становила 13 років 07 місяців 12 днів, тобто, умова про наявність 10 і більше років вислуги у даному випадку дотримана.  
Отже, на переконання апеляційного суду, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач  при звільненні  набув право  на таку виплату та позовні вимоги в цій частині належать задоволенню.
Разом з тим, апеляційний суд вважає необґрунтованим висновок суду 1-ї інстанції щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, з урахуванням наступного:
Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту . Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання . Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17, яка, в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України, враховується судом.
В обґрунтування спричиненої моральної шкоди позивач зазначив, що він наразі перебуває в процесі адаптації до цивільного життя після звільнення з контракту, йому рекомендовано проходити курс психологічної реабілітації, адже зазнав фізичних болей та страждань у зв`язку з погіршеним станом власного здоров`я. Як наслідок, період реабілітації та повернення до нормального ладу життя зайняло час, у зв`язку з чим наклало свій відбиток і на сімейних стосунках, оскільки Позивач під час відновлення свого здоров`я не міг належним чином фінансово забезпечувати та годувати свою родину, а це в подальшому також створювало душевні страждання для Позивача. Крім того, звільнення Скаржника з військової служби без врахування бажання продовжувати проходження військової служби за контрактом під час особливого періоду є протиправним та незаконним.
Проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б пов`язували стан здоров`я позивача з протиправними діями та рішеннями відповідача.
Але, апеляційний суд зауважує, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).
Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. 
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.   Для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.( Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від від 29 квітня 2020 року у справі №818/1371/17)
При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача - органу державної влади чи місцевого самоврядування, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі №750/6330/17.
У справі, що розглядається, відповідач не довів, що його протиправні дії та бездіяльність не викликали у позивача психічне напруження у зв`язку з очікуванням виплати складових остаточного розрахунку при звільненні у передбаченому законом обсязі, розчарування у результаті такої триваючої ситуації невизначеності.
Що стосується її розміру, то відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25 червня 2020 року у справі №823/868/18.
Таким чином, апеляційний суд доходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди та часткового задоволення позовних вимог у цій частині ,так як  факт заподіяння позивачу моральної шкоди, у зв`язку із неправомірними діями та бездіяльністю відповідача - підтверджені достовірними, достатніми, належними та допустимими доказами, а розумний та справедливий (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди, враховуючи  характер та обсяг душевних страждань , яких зазнав позивач , та з урахуванням інших обставин справи становить 2000 гривень, які належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 , а протилежний  висновок суду 1-ої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди є помилковим.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції і апеляційним судом відхиляються за необґрунтованістю.

(2) Висновки апеляційного суду:

Суд апеляційної інстанції доходить до висновку, що неправильне застосування  судом 1-ої інстанції норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи призвели до неправильного вирішення частини позовних щодо відшкодування моральної шкоди, та про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги , скасування   рішення  суду 1-ої інстанції у частині  вирішення частини позовних щодо відшкодування моральної шкоди  та ухвалення в цій частині нового судового рішення – про часткове задоволення позову.
Керуючись ст.8,19,55 Конституції України, ст.6 Європейської Конвенції про захист  прав людини та основоположних  свобод від 04.11.1950 року, ст. 3, 6, 7, 139, 242, 292, 308,311,315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 грудня 2021 року – скасувати у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди.
Ухвалити у цій частині справи нове судове рішення :
Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди –задовольнити частково.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_8 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 (дві  тисячі) грн. 
У задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди – відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її підписання та не підлягає   оскарженню  в касаційному порядку, крім випадків, встановлених ст.328 КАС України.

          Повне судове рішення складене та підписане 20 квітня 2022 року.

Головуючий суддя 	 	Кравець О.О.	
Судді	    	Коваль М.П.    Зуєва Л.Є.