У Х В А Л А
 
16 лютого 2022 року
м. Київ
Справа № 9901/286/19
Провадження № 11-19заі20
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Князєва В. С.,
суддів Анцупової Т. О., Власова Ю. Л., Григор`євої І. В., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Желєзного І. В., Золотнікова О. С., Катеринчук Л. Й., Крет Г. Р., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Сімоненко В. М., Ткача І. В., Штелик С. П.
 
розглянула в порядку письмового провадження заяву  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправними та скасування указів Президента України,
У С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Президента України, треті особи - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення (далі - Національна рада), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у якому з урахуванням заяв про зміну предмета позову просив:
1) визнати протиправними та скасувати укази Президента України:
- від 24 травня 2019 року № 322/2019 «Про скасування Указу Президента України від 04 травня 2019 року № 186», яким звільнено ОСОБА_2 з посади члена Національної ради (далі - Указ № 322/2019);
- від 24 травня 2019 року № 323/2019 «Про скасування Указу Президента України від 04 травня 2019 року № 187», яким призначено ОСОБА_1 членом Національної ради (далі - Указ № 323/2019);
- від 09 липня 2019 року № 503/2019 «Про призначення ОСОБА_3 членом Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення» (далі - Указ № 503/2019);
2) поновити позивача на посаді члена Національної ради з 24 травня 2019 року та встановити судовий контроль за виконанням судового рішення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 19 грудня 2019 року позов задовольнив частково. Визнав протиправним та скасував Указ № 323/2019. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Позивач та відповідач подали апеляційні скарги на це судове рішення.
За результатами їх розгляду Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову від 12 травня 2021 року, якою апеляційну скаргу Президента України залишила без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнила частково, скасувала рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 19 грудня 2019 року в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування указів № 322/2019 і № 503/2019 та закрила провадження в адміністративній справі у цій частині. Також скасувала рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді члена Національної ради та ухвалила у цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнила частково, указавши вважати позивача звільненим з роботи з посади члена Національної ради на підставі пункту 6 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) - у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. В решті рішення суду першої інстанції залишила без змін.
ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою, у якій, посилаючись на те, що суд не вирішив питання про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП, просить ухвалити додаткове судове рішення, яким стягнути з Національної ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 травня 2019 року по 17 червня 2021 року.
Ухвалою від 30 листопада 2021 року Велика Палата Верховного Суду призначила заяву позивача про ухвалення додаткового судового рішення до розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників, про що їх повідомлено.
Обговоривши наведені в заяві доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для її задоволення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
У своїй заяві ОСОБА_1 стверджує про наявність передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 252 КАС підстав для ухвалення додаткового судового рішення, оскільки суд, визнавши причину звільнення неправильною та встановивши, що це не тягне поновлення позивача на роботі, залишив поза увагою друге речення частини третьої статті 235 КЗпП і не стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу, попри наявність доказів існування перешкод у працевлаштуванні позивача. Крім цього, суд не визначив способу виконання судового рішення, передбаченого цієї правовою нормою - не застосував компенсаційного заходу, імперативно встановленого законом, що обумовило неефективність судового захисту.
За правилами частини третьої статті 235 КЗпП у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про поновлення позивача на посаді члена Національної ради, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2021 року дійшла висновку, що ОСОБА_1 мав бути звільнений, однак не у зв`язку зі скасуванням наказу про його призначення, як було зазначено в трудовій книжці позивача, а на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП - у зв`язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.
Отже, у цьому випадку на момент звільнення позивача з посади члена Національної ради фактично існувала передбачена чинним трудовим законодавством підстава для цього, однак причина звільнення в трудовій книжці була сформульована неправильно, тому зміна судом такого формулювання не тягнула за собою його поновлення на роботі.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), з`ясовуючи правову природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зробила висновок про те, що за своїм змістом він є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, незаконно позбавленого можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.
За умови встановлення факту незаконного звільнення особи час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період, за який він обраховується, є сталим для звільненого працівника.
Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу як складової належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Також працівник не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.
У заяві про ухвалення додаткового судового рішення ОСОБА_1 просить стягнути з Національної ради середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП, однак у позовній заяві цієї вимоги заявлено не було і в одному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі вона судом не розглядалася.
Особливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку частини третьої статті 235 КЗпП полягає в тому, що підстава для цього пов`язується не з незаконністю звільнення, а з неможливістю працевлаштування з вини роботодавця внаслідок неправильного формулювання ним причин звільнення.
Втім положення про те, що орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яке заявник помилково розуміє як таке, що імперативно зобов`язує суд прийняти рішення із цього приводу незалежно від того, чи заявлялася така вимога разом з вимогою про поновлення працівника на роботі, міститься як у частині другій, так і у частині третій статті 235 КЗпП.
Тому, незважаючи на те, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року висновки стосуються застосування частини другої статті 235 КЗпП, вони є застосовними й у розглядуваному випадку, зокрема стосовно того, що якщо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не розглянуті у справі, де розглядалося питання про поновлення працівника на роботі, то такий працівник без обмеження будь-яким строком може звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно, саме у межах розгляду такої справи суд може надати оцінку доводам ОСОБА_1 про те, що неправильне формулювання причин звільнення перешкоджало його працевлаштуванню, та про наявність у зв`язку із цим правових підстав для застосування передбаченого частиною третьою статті 235 КЗпП компенсаційного заходу.
За наведених обставин вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не може бути розглянута в порядку вирішення питання про ухвалення додаткового судового рішення в цій справі.
Згідно із частиною четвертою статті 252 КАС про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.
Керуючись статтями 252, 321, 325 КАС, Велика Палата Верховного Суду
У Х В А Л И Л А:
Відмовити в задоволенні заяви  ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України, треті особи - Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправними та скасування указів Президента України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	 	В. С. Князєв	
Судді:	Т. О. Анцупова	 	Г. Р. Крет 	
 	Ю. Л. Власов	 	Л. М. Лобойко	
 	І. В. Григор`єва 	 	О. Б. Прокопенко	
 	М. І. Гриців	 	В. В. Пророк	
 	Д. А. Гудима	 	Л. І. Рогач	
 	Ж. М. Єленіна	 	О. М. Ситнік	
 	І. В. Желєзний	 	В. М. Сімоненко	
 	О. С. Золотніков	 	І. В. Ткач 	
 	Л. Й. Катеринчук 	 	С. П. Штелик