ПОСТАНОВА 
Іменем України

19 квітня 2022 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 941/1558/20
провадження № 22-ц/4809/284/22 

       Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
       Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Голованя А. М., Карпенка О. Л.,
за участі секретаря – Савченко Н. В.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Петрівського районного суду Кіровоградської  області від 10 листопада 2021 року у складі судді Шаєнко Ю. В. і
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила:
-визнати, що їй та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належить майно на загальну суму 60 000 доларів США, в рівні по Ѕ частині кожного на суму 30 000 доларів США;
-стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 17 000 доларів США;
-судові витрати покласти на відповідача.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.2011 по 20.09.2019, після чого шлюб було розірвано. 
Після розірвання шлюбу позивач з відповідачем дійшли взаємної згоди щодо поділу спільного майна подружжя та визначили, що загальна вартість спільного майна становить 60 000 доларів США, а доля кожного з подружжя складає 30 000 доларів США.
За домовленістю між сторонами, ОСОБА_2 повинен був сплатити позивачу її частку в спільному майні подружжя на протязі чотирьох років, що підтверджується розпискою.
З моменту домовленості відповідач сплатив ОСОБА_1 лише частину коштів, проте, з часом відносини між сторонами погіршились і жодних коштів більше не сплачувалось, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з позовом.
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя задоволено.
Визнано грошові кошти у розмірі 60 000 доларів США спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Виділено у власність ОСОБА_1 Ѕ частину грошових коштів, що є спільним сумісним майном подружжя в сумі 30 000 доларів США.
Стягуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17 000 доларів США та сплачений судовий збір в сумі 6 222 грн 40 коп за подачу позовної заяви.
Рішення суду мотивоване тим, що будь-яких конкретних правових доказів, які б спростовували доводи ОСОБА_1 чи інших конкретних правових доказів, які б встановлювали приватність коштів, відповідачем суду не надано. 
Натомість, суд першої інстанції вважав, що заявлений позивачем розмір грошових коштів, які є спільним сумісним майном подружжя, підтверджується матеріалами справи зокрема розпискою від 26.06.2019, згідно якої відповідач зобов`язується сплатити позивачу 30 000 доларів США за спільно набуте майно.
З урахуванням викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є обґрунтованими а тому підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є необ`єктивним та недостатньо обґрунтованим, а також таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.
Суд першої інстанції у вступній частині оскаржуваного рішення вказав, що розглянув цивільну справу за позовом про поділ спільно нажитого майна подружжя, в той час, коли з позовної заяви вбачається, що позивачем було подано позовну заяву про розподіл майна подружжя.
Твердження суду першої інстанції про те, що за час сумісного проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти були придбано майно, є передчасним та не відповідає дійсності, з огляду на те, що судом першої інстанції взагалі не досліджувався склад придбаного майна.
Відповідач зазначає, що не існує жожного доказу на підтвердження того, що сторони дійшли згоди, що загальна вартість спільного майна становить 60 000 доларів США, натомість при складенні розписки було встановлено загальну вартість спільного майна подружжя на рівні 30 000 доларів США.
Крім того, ОСОБА_2 вважає поданий позов передчасним, оскільки згідно домовленості сторін, не дивлячись на спірність сум зобов`язань, вказані суми повинні були сплачені протягом 4 років з моменту розірвання шлюбу, тобто не раніше 26.06.2023.
Суд першої інстанції не звернув уваги на виправлення та дописки, які містяться в розписці.
Посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц є безпідставними, з огляду на те, що у справі, що є предметом розгляду, об`єктом визнання спільного майна є не придбане за час шлюбу реальне майно, а розписка з віртуальною сумою, оскільки майна на заявлену суму за час шлюбу придбано не було.
Доводи ОСОБА_1 про те, що сторони дійшли згоди щодо поділу майна, що підтверджується складеними розписками, не можуть бути підставою для визнання факту поділу спільного майна.
Від адвоката Новак А. М., який представляє інтереси ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить відмовити ОСОБА_2 в задоволенні апеляційної скарги на рішення Петрнівського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2021 року.
В судовому засіданні апеляційного суду, проведеного в режимі відеоконференції, представник відповідача адвокат Прокопенко В. М. підтримав доводи апеляційної скарги, представник позивача адвокат Павленко В. В. заперечував проти доводів апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.
З урахуванням вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.10.2011 по 20.09.2019, після чого шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2019.
Від сумісного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області 19.09.2012.
За час сумісного проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано майно.
Після розірвання шлюбу сторони дійшли взаємної згоди щодо поділу спільного майна подружжя, а саме те, що загальна вартість спільного майна становить 60 000 доларів США, а доля кожного з подружжя складає 30 000 доларів США.
За домовленістю між сторонами, відповідач повинен був сплатити позивачу її частку в спільному майні подружжя на протязі чотирьох років, про що, відповідач власноруч склав розписку.
Як вбачається з вказаної розписки від 26.06.2019, відповідач зобов`язується сплатити позивачу 30 000 доларів США за спільно набуте майно.
З моменту домовленості відповідач сплатив позивачу 8 000 доларів США.
Після чого відповідач не сплачував жодних коштів та відмовляється від свого зобов`язання.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений позивачем розмір грошових коштів, які є спільним сумісним майном подружжя, підтверджується матеріалами справи, зокрема, розпискою від 26.06.2019, згідно якої відповідач зобов`язується сплатити позивачу 30000 доларів США за спільно набуте майно.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, з огляду на таке.
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України (далі – СК України).
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя – особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружиніта чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права
на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того
з подружжя, який її спростовує.
У пунктах 22–24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня
2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з’ясувати джерело і час його придбання.
Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.
Разом з тим, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди – виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Відповідно до положень частини першоїстатті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина першастатті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12ЦПК України).
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Принцип змагальності під час розгляду справи судом визначає можливості й обов`язки сторін щодо доказування.
Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.
У справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).
У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінніпункту 1 статті 6 Конвенції.
Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява № 10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. theUnitedKingdom), заява № 24724/94, п. 83-89).
Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.
Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року (справа №917/1307/18) розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
Матеріалами справи підтверджується, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , 01 жовтня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб (а. с. 6).
В період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області 19.09.2012 (а. с. 7).
Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20 вересня 2019 року шлюб, зареєстрований 01 жовтня 2011 року Луганською сільською радою Петрівського району Кіровоградської області, актовий запис № 10, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією рішення (а. с. 8).
Згідно копії розписки від 26.06.2019 ОСОБА_2 зобов`язався виплатити за чотири роки на користь ОСОБА_1 30 000 доларів за спільно нажите майно (а. с. 9).
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Звертаючись до суду з позовом про розподіл майна подружжя, ОСОБА_1 посилалась на те, що загальна вартість спільного майна становить 60 000 доларів США, та просила визнати, що сторонам на праві сумісної власності належить майно на загальну суму 60 000 доларів.
Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, а позивачем не доведено того, яке саме майно було придбано сторонами за період шлюбу, його обсяг та вартість, джерело і час його придбання, що позбавляє можливості суду за результатами розгляду справи встановити, що вартість майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, складає саме 60 000 доларів.
Розписка, на яку посилається позивач в позові, не підтверджує той факт, що загальна вартість спільного сумісного майна становить 60 000 доларів США, з огляду на те, що позивачем не доведено факт наявності вказаного майна, а її зміст свідчить лише про наявність зобов`язальних відносин, що склалися між сторонами.
З огляду на викладене, суд дійшов висовку, що позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя є необґрунтованою, а обставини, на які вона посилалсь в позові є недоведеними, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
На викладене суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про те, що заявлений позивачем розмір грошових коштів є спільним сумісним майном подружжя, як наслідок, необґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_2 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2021 року скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням пропорційності оскаржуваних вимог з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 7 212 грн 32 коп судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 10 листопада 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільно нажитого майна подружжя відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) 7 212 (сім тисяч двісті дванадцять) грн 32 коп судового збору.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.
       Повний текст постанови складено 27.04.2022.

Головуючий суддя                                                 С. І. Мурашко 
Судді                                                                 А. М. Головань
       О. Л. Карпенко