Справа № 307/3866/20

П О С Т А Н О В А
іменем України

        11 квітня 2022 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т. Ю.,
суддів Кондора Р.Ю., Мацунича М. В., 
за участю секретарки судового засідання Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатка Кохман Марія Василівна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Гримут Павло Володимирович, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання права на спадкування, визнання права власності на частку будинковолодіння та земельну ділянку, визнання частково недійсними договорів дарування нерухомого майна та внесення змін про зменшення розміру частки, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представниця – адвокатеса Овсепян Кристина Адіківна, на ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 3 червня 2021 року, постановлену суддею Стецюк М.Д., повний текст якої складено 08.06.2021, 

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представниця - адвокатка Кохман М.В., звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Приватний нотаріус Тячівського нотаріального округу Закарпатської області Гримут П.В., третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Тячівська державна нотаріальна контора Закарпатської області, про визнання права на спадкування, визнання права власності на частку будинковолодіння та земельну ділянку, визнання частково недійсними договорів дарування нерухомого майна та внесення змін про зменшення розміру частки.
Позов обґрунтувала тим, що її дід ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 з 1955 року перебували між собою в зареєстрованому шлюбі, під час якого в 1985 році побудували замість старого житлового будинку новий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , де і проживали постійно разом з їх сином ОСОБА_5 (її батьком), а також нею з народження у 1994 році, в якому вона проживає і по теперішній час.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її дід ОСОБА_4 , а відтак відкрилася спадщина на належне йому майно - на Ѕ частку зазначеного будинку та Ѕ частку земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.
Оскільки її дід ОСОБА_4 заповіту не залишав, що підтверджується відповіддю нотаріуса, а тому спадкоємцями за законом першої черги є її батько (син спадкодавця) та відповідачка ОСОБА_2 (дружина спадкодавця). 
Зважаючи на те, що її батько постійно проживав зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини, а отже, на підставі ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину в розмірі по ј частці як житлового будинку, так і земельної ділянки. При цьому від спадщини її батько не відмовився. 
Вказувала і на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_5 , який також не залишив заповіту, а тому вона має право на спадкування за законом як його донька, спадкоємиця першої черги. Вона прийняла за батьком спадщину, оскільки постійно проживала з ним на час відкриття спадщини, від такої не відмовлялася та подала до нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини. При цьому інша спадкоємиця її батька, тобто його матір ОСОБА_2 від прийняття спадщини за сином у цілому відмовилися.
З огляду на це вона має право на спадщину за батьком, на належну йому ј частину спірного будинку та ј частину земельної ділянки, на якій розташований цей будинок.
Зазначала, що після смерті свого батька випадково довідалася у Тячівській державній нотаріальній конторі, що ще у 2017 році відповідачка ОСОБА_2 , яка є матір`ю її покійного батька ОСОБА_5 , позбавила її права на спадкування частини житлового будинку і земельної ділянки шляхом незаконного їх оформлення виключно на себе, які у 2020 році в цілому подарувала своїй унучці ОСОБА_3 . 
На її переконання, підстави такого оформлення права власності в цілому за відповідачкою ОСОБА_2 є незаконними і підлягають скасуванню, а також підлягають визнанню недійсними договори дарування цього спірного нерухомого майна відповідачкою ОСОБА_2 своїй онуці відповідачці ОСОБА_3 , яка мешкає у м. Ужгороді та має намір продати це нерухоме майно і виселити її зі спірного житлового будинку.
Посилаючись на наведені вище обставини просила:
1)визнати за нею право на спадкування майна за померлим ІНФОРМАЦІЯ_2 її батьком ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на спадкове нерухоме майно, а саме на ј частини будинковолодіння та на ј частини земельної ділянки (присадибна ділянка), кадастровий номер 2124482000:03:004:0046, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ;
2)визнати частково недійсними договори дарування за номерами 714, 715 від 21.07.2020, посвідчені приватним нотаріусом Тячівського нотаріального округу Гримутом П.В., за якими дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а обдарована ОСОБА_3 прийняла в дар житловий будинок та земельну ділянку з кадастровим номером 2124482000:03:004:0046, що розташовані по АДРЕСА_1 , та внести до цих договорів зміни шляхом зменшення розміру частки цього нерухомого майна до ѕ, замість 1/1. 

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 03.06.2021 клопотання представниці позивачки ОСОБА_1 - адвокатеси Кохман М.В. про зупинення провадження у справі задоволено. Зупинено провадження в цій справі до набрання законної сили судовими рішенням в іншій цивільній справі № 307/1263/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним. 

Не погоджуючись із цією ухвалою суду відповідачка ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представниця – адвокатеса Овсепян К.А., подала на неї апеляційну скаргу внаслідок її незаконності та необґрунтованості.
Скарга мотивована тим, що місцевим судом безпідставно зупинено провадження у цій справі до вирішення іншої цивільної справи, адже таке зупинення можливе лише в тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду, і встановити ці обставини у даній справі неможливо.
Зазначала і про не врахування належним чином місцевим судом того, що відповідачем у справі № 307/3866/20 є ОСОБА_6 , яка не є стороною у цій справі, та вирішення питання щодо визнання заповіту недійсним жодним чином не впливає на розгляд і вирішення даної справи. До того ж суд в оскарженій ухвалі не зазначив, яким чином інша цивільна справа впливає на вирішення цієї справи.
З огляду на це, а також з урахуванням розумності строків розгляду справи апелянтка просила оскаржену ухвалу суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 інші учасники справи не скористалися. 

У судовому засіданні представниця відповідачки ОСОБА_3 – адвокатка Овсепян К.А. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з підстав наведених у ній.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, а тому їх неявка, на думку колегії суддів і відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представниці відповідачки ОСОБА_3 – адвокатки Овсепян К.А., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Зупиняючи провадження у цій справі, місцевий суд виходив із того, що існує об`єктивна неможливість розгляду даної справи до вирішення іншої цивільної справи № 307/1263/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним, а тому дійшов висновку про наявність підстав для зупинення провадження в справі на підставі пункту 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України.
Проте колегія суддів із такими висновками суду першої інстанції погодитися не може, оскільки таких суд дійшов із порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
Відповідно до пункту 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається, зокрема в порядку цивільного судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють установити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
В абзаці четвертому пункту 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції судам роз`яснено, що, визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України 2004 року (стаття 251 чинного ЦПК України) підстав, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
На переконання колегії суддів, визначаючи наявність підстав, передбачених статтею 251 ЦПК України, за яких провадження у справі підлягає обов`язковому зупиненню, суд першої інстанції не врахував, що така підстава для зупинення провадження у справі, визначена у пункті 6 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли в іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.
Крім того, місцевий суд не зазначив, у чому полягає неможливість розгляду цієї справи до вирішення справи № 307/1263/21, чи є ці справи пов`язані спільним предметом чи підставою та яким чином рішення по справі № 307/1263/21 може вплинути на вирішення цієї справи.
Зазначивши справу № 307/1263/21, до вирішення якої зупиняється провадження у справі, суд першої інстанції не проаналізував предмети та підстави позовів у справах і не вказав обставини, які б давали підстави для висновку, що ухвалення майбутнього можливого рішення про визнання заповіту недійсним виключає можливість на підставі наявних доказів самостійно встановити при розгляді цієї справи наявність обставин, якими позивачка ОСОБА_1 обґрунтувала свої вимоги в цій справі.
Колегія суддів уважає, що розгляд справи № 307/1263/21 не перешкоджає з`ясуванню обставин у цій справі та не є правовою підставою для зупинення провадження на підставі пункту 6 ч. 1 статті 251 ЦПК України.
Зупинивши провадження у справі, суд порушив право позивачки на розумні строки розгляду справи.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).
У справі Беллет проти Франції від 04 грудня 1995 року ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права .
Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення ЄСПЛ у справі Фрідлендер проти Франції від 27 червня 2000 року).
Схожі висновки зроблені і Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2021 року у справі № 452/1872/20 (провадження № 61-17807св21).
Отже, колегія суддів констатує, що судом першої інстанції було порушено процесуальні норми у процесі розгляду справи, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.
Зіставлення змісту наведених суджень із розумінням положень п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України переконує у тому, що оскаржене судове рішення про зупинення провадження у справі не може бути залишене у силі, оскільки висновки, зазначені в ньому, не є обґрунтованими і таке зупинення суперечить принципу ефективності судового процесу, направленому на недопущення затягування розгляду справи, та перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи апеляційної скарги є слушними, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржена ухвала суду, відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, - скасуванню з одночасним направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 374, 379, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представниця – адвокатеса Овсепян Кристина Адіківна, задовольнити.
Ухвалу Тячівського районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2021 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 20 квітня 2022 року.

Суддя-доповідачка 
Судді