ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 липня 2022 року           справа №200/13151/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року (повне судове рішення складено 02 грудня 2021 року в м. Слов`янську) у справі № 200/13151/21 (суддя в І інстанції Смагар С.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,

                                                 УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Донецької області (далі – Управління) про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 97 126 грн 40 коп.         
Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що 22 лютого 2021 року, тобто при звільненні, відповідач не провів повний розрахунок. Відповідач розрахувався лише 28 серпня 2021 року, виплативши 3929 грн 85 коп., що підтверджується випискою по картковому рахунку. 

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Апеляційний розгляд здійснено в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, про що свідчить паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 21 вересня 20018 року, РНОКПП НОМЕР_2 . 
20 травня 2020 року наказом ГУНП в Донецькій № 204 о/с позивача звільнено зі служби в поліції у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України. Зазначене звільнення оскаржувалось позивачем у судовому порядку.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 200/5690/20-а позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області № 1000 від 15 травня 2020 року «Про порушення службової дисципліни працівниками Покровського ВП ГУНП в Донецькій області та заходи реагування» в частині застосування до ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції, визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Донецькій області № 204 о/с від 20 травня 2020 року «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції, поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області з 21 травня 2020 року, допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського ВП ГУНП в Донецькій області. 
На виконання зазначеного рішення суду в частині поновлення, наказом ГУНП в області від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с скасовано наказ від 20 травня 2020 року № 204 о/с та ОСОБА_1 поновлено на посаді інспектора-чергового сектору реагування патрульної поліції № 2 Покровського відділу поліції.
4 лютого 2021 року постановою Першого апеляційного адміністративного суду у справі № 200/5690/20-а апеляційну скаргу ГУНП в Донецькій області задоволено, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2020 року скасовано, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено повністю.
22 лютого 2021 року наказом ГУНП в області № 129 о/с скасовано п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с в частині поновлення ОСОБА_1 . Встановлено вважати ОСОБА_1 звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року наказом від 20 травня 2020 року № 204 о/с.
Наказом від 30 липня 2021 року № 429 о/с по особовому складу було внесено доповнення до пункту 3 наказу від 22 лютого 2021 року № 129 о/с, а саме вважати капітану поліції ОСОБА_1 невикористану відпустку (з урахуванням фактично відпрацьованого часу після поновлення на службі за рішенням суду з 10 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року ) у кількості 10 діб.
28 серпня 2021 року відповідачем  виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані 10 діб відпустки за фактично випрацюваний час з 19 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року у сумі 3929 грн 85 коп., про що свідчить виписка по картковому рахунку та не заперечується сторонами.  
Надаючи правову оцінку даним правовідносинам суд зазначає наступне. 
Спірним питанням у справі є обґрунтованість заявлених вимог позивача про виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
За статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Предметом даного адміністративного спору є стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.
Як зазначено вище, з моменту виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду, в частині поновлення, до скасування наказу про поновлення на службі, позивач фактично перебував на службі з 19 жовтня 2020 року по 22 лютого 2021 року. За вказаний період часу позивачу встановлено кількість діб невикористаної відпустки та 28 серпня 2021 року виплачено грошову компенсацію. 
Це позивач вважав підставою для стягнення визначених в позовній заяві сум.
Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, не погодився з твердженням позивача на те, що з ним було невчасно здійснено розрахунок при звільненні, оскільки, позивач помилково вважає дату 22 лютого 2021 року - датою звільнення. Оскільки, 22 лютого 2021 року відповідачем не було звільнено позивача, цією датою відповідач здійснив приведення наказів у відповідність на виконання постанови суду від 13 жовтня 2021 року, скасував п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с у частині поновлення позивача та встановив вважати позивача звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року. За таких підстав, положення статей 116, 117 КЗпП України у даному випадку застосуванню не підлягають. Отже, фактично відповідача було правомірно звільнено 20 травня 2020 року та він не повинен був працювати у період з 19 жовтня 2020 року по 22 лютого 2021 року та не повинен був отримувати грошове забезпечення за цей період, а тому позовні вимоги позивача про стягнення затримки розрахунку при звільненні за період часу з 22 лютого 2021 року по 28 серпня 2021 року є безпідставними.       
Як вбачається з матеріалів справи, відкривши провадження у ній, місцевий суд не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом.
Про порушення цього строку зауважував і відповідач у відзиві на позов (а.с.33-39), проте, жодної оцінки цій обставині судом першої інстанції надано не було.
В той же час, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, положення частини другої статті 233 КЗпП України щодо можливості звернутись до суду без обмеження будь-яким строком, на спірні правовідносини не розповсюджуються.
У Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 Конституційний Суд України роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.
За правилами частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З аналізу зазначених положень процесуального закону слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 цього Кодексу).
Отже, КАС України визначено місячний строк звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, а КЗпП України встановлено тримісячний строк.  
Апеляційний суд вважає, що в цьому випадку застосуванню підлягає саме ч.5 ст.122 КАС України, яка визначає місячний строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. 
Правові висновки подібного характеру наведені у пункті 34 постанови Верховного Суду від 11.02.2021 у справі № 360/917/19, де вказано, що спори стосовно проходження публічної служби охоплюють спори, які виникають з моменту прийняття особи на посаду і до її звільнення, зокрема й питання відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що зумовлює відшкодування фактичних витрат, пов`язаних із утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з публічної служби, а тому до таких спорів підлягають застосуванню приписи частини п`ятої статті 122 КАС України, якою передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, 22 лютого 2021 року наказом ГУНП в області № 129 о/с скасовано п. 3 наказу від 19 жовтня 2020 року № 440 о/с в частині поновлення ОСОБА_1 . Встановлено вважати ОСОБА_1 звільненим зі служби в поліції з 20 травня 2020 року наказом від 20 травня 2020 року № 204 о/с.
Наказом від 30 липня 2021 року № 429 о/с по особовому складу було внесено доповнення до пункту 3 наказу від 22 лютого 2021 року № 129 о/с, а саме вважати капітану поліції ОСОБА_1 невикористану відпустку (з урахуванням фактично відпрацьованого часу після поновлення на службі за рішенням суду з 10 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року ) у кількості 10 діб.
28 серпня 2021 року відповідачем  виплачено позивачу грошову компенсацію за невикористані 10 діб відпустки за фактично випрацюваний час з 19 жовтня 2020 року до 22 лютого 2021 року у сумі 3929 грн 85 коп., про що свідчить виписка по картковому рахунку та не заперечується сторонами.  
Отже, проведення остаточного розрахунку з позивачем 28 серпня 2021 року не є спірною обставиною між сторонами та визнається сторонами.
Згідно із поштовим штампом на конверті, позивач звернувся з позовною заявою до суду через відділення поштового зв`язку 30 вересня 2021 року (а.с. 15), ця ж дата вказана і на позовній заяві, тобто більш ніж один місяць після остаточного розрахунку.  
Протягом розгляду справи від позивача заяв про поновлення строку звернення до суду з цим позовом не надходило.
Отже, будь-які обставини щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, відсутні.  
Законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановлено строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Поняття "особа повинна" слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
У справі Європейського суду з прав людини «Стаббігс та інші проти Великобританії» визначено, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
У Рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» від 25 січня 2000 року Європейський суд зазначив про те, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає про те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
Таким чином, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду із цими позовними вимогами та належних обґрунтувань обставин та доказів, на підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом позивачем не наведено та не доведено, колегія суддів вказує на відсутність поважних причин для поновлення строку звернення до суду та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду відповідно до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду – скасуванню.
Відповідно до положень ч.1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Положеннями пункту 8 частини першої статті 240 КАС України визначено, що суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Як було вказано вище, частиною третьою статті 123 КАС України встановлено обов`язок суду застосувати процесуальні наслідки пропуску строку на звернення до суду у разі визнання причин такого пропуску неповажними, у вигляді залишення позовної заяви без розгляду.
Керуючись статтями 250, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства  України, -          

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року у справі № 200/13151/21 – скасувати.
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні – залишити без розгляду.
Повне судове рішення – 05 липня 2022 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                                                                                                                                                      Т. Г. Гаврищук