УХВАЛА

07 липня 2022 року 
м. Київ

cправа №  914/1722/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Бенедисюка І.М. (головуючий), Колос І.Б., Малашенкової Т.М., 
за участю  секретаря судового засідання Ковалівської О.М.,
представників учасників справи:
позивача -  не з`явився
відповідача 1 -  не з`явився
відповідача 2 -  не з`явився
відповідача 3 -  не з`явився
третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - не з`явилися
розглянув у відкритому судовому засіданні 
касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Профіт Файненс"
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.04.2022
за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека № 39"
до: акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль";
товариства з обмеженою відповідальністю "Профіт Файненс";
товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Гефест"
про визнання недійсним договору,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів:  ОСОБА_1 ;
приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Лаврик Тетяна Ярославівна;
ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні господарського суду Львівської області перебула справа за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Аптека №39" (далі - ТОВ "Аптека №39", позивач) до акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі - АТ "Райффайзен Банк Аваль", відповідач 1), товариства з обмеженою відповідальністю "Профіт Файненс" (далі - ТОВ "Профіт Файненс", відповідач 2), товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія Гефест" (далі -ТОВ "Фінансова компанія Гефест", відповідач 3), за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Лаврик Тетяна Ярославівна, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки від 31.08.2007, укладеного між ВАТ  "Райффайзен Банк Аваль", ТОВ "Аптека №39", ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрованого в реєстрі за №5746.

До господарського суду Львівської області 01.12.2021 від ТОВ ?Профіт Файненс? надійшло клопотання про закриття провадження у справі №914/1722/21.

Вказане клопотання мотивоване тим, що даний спір не підвідомчий господарським судам, при цьому представник відповідача 2 посилається на правовий висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №906/277/18.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 20.12.2021 (суддя  Сухович Ю.О.) закрито провадження у справі № 914/1722/21 на підставі пункту 1 частини першої статті 231 ГПК України.

Приймаючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що предмет спору у справі, що розглядається, є визнання недійсним договору іпотеки від 31.08.2007, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", ТОВ "Аптека №39", ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрованого в реєстрі за №5746. 

Позичальником за кредитним договором від 31.08.2007 № 014/0384/74/51553 є фізична особа ОСОБА_1 . З позовною заявою у цій справі позивач звернувся до суду у 2021 році (ухвала про відкриття провадження у справі від 12.07.2021), тобто після набрання чинності Законом України від 03.10.2017 №2147-VIII "Про внесення змін до   Господарського процесуального кодексу України,   Цивільного процесуального кодексу України,   Кодексу адміністративного судочинства України   та інших законодавчих актів", яким встановлено, що господарські суди розглядають спори у справах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці. З огляду на викладене суд першої інстанції зазначив, що до юрисдикції господарського суду не належить спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча б однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Таким чином, беручи до уваги те, що спір у справі стосується іпотечного договору, укладеного для забезпечення виконання зобов`язання фізичної особи відповідно до умов кредитного договору,   місцевий господарський суд встановив, що даний спір не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а має розглядатися відповідно до положень цивільного процесуального законодавства та закрив провадження у справі.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 (колегія суддів у складі: Кравчук Н.М., Кордюк Г.Т., Плотніцький Б.Д.) ухвалу господарського суду Львівської області від 20.12.2021 скасовано. Справу направлено до господарського суду Львівської області для продовження розгляду.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції апеляційний господарський суд виходив з такого.

15.12.2017 набрав чинності   Закон України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, яким чинні   Господарський процесуальний кодекс України   та   Цивільний процесуальний кодекс України   викладено у новій редакції.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено   статтею 20 Господарського процесуального кодексу України, пунктом 1 частини першої   статті 20 Господарського процесуального кодексу України   передбачено, що Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

У постанові від 31.10.2018 у справі № 753/12916/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з 15.12.2017 господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №  906/277/18 також зазначено, що якщо хоча б однією зі сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем, спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, розглядається за правилами цивільного судочинства незалежно від того, чи заявляє позивач одночасно вимоги до фізичної особи - сторони основного зобов`язання та до сторони (сторін) акцесорного зобов`язання, зокрема, незалежно від того, чи об`єднані позовні вимоги щодо виконання кредитного договору з вимогами щодо виконання договорів іпотеки, поруки тощо, укладених для забезпечення основного зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05.05.2020 у справі №161/6253/15 встановила, що з 15.12.2017 - дати набрання чинності   Законом України від 03.10.2017 № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів"   спір щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, належить до юрисдикції господарського суду лише тоді, якщо сторонами основного зобов`язання є тільки юридичні особи та (або) ФОП. Іншими словами, до юрисдикції господарського суду не належить, зокрема, спір щодо виконання договору, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною основного зобов`язання є фізична особа, яка не є підприємцем.

Натомість, за правилами цивільного судочинства повинні розглядатися спори стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо хоча би однією стороною цього основного зобов`язання є фізична особа, яка, вступаючи у це зобов`язання, не діяла як фізична особа-підприємець. Тому для визначення юрисдикції суду щодо розгляду відповідної справи суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, значення не має. Вид судочинства (цивільне чи господарське) визначається, враховуючи суб`єктний склад сторін основного зобов`язання.

Також, у постанові від 13.03.2019 у справі № 906/277/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що пункт 1 частини першої   статті 20 Господарського процесуального кодексу України   виключив з-під юрисдикції господарського суду спори щодо всіх правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, сторонами якого не є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. А частина перша   статті 19 Цивільного процесуального кодексу України   у системному зв`язку з частиною першою статті   2, частиною першою статті   5, статтею   46, частиною першою статті   47, частиною другою статті   48   цього   кодексу   не встановлюють обмежень щодо розгляду спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами акцесорного зобов`язання є винятково юридичні особи та (або фізичні особи-підприємці).

Предметом спору у даній      справі №914/1722/21 є визнання недійсним договору іпотеки від 31.08.2007 року, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", ТОВ  "Аптека №39", ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Лаврик Т.Я., зареєстрованого в реєстрі за №5746.

Позичальником за кредитним договором від 31.08.2007 № 014/0384/74/51553 року є фізична особа ОСОБА_1 .

Фізична особа-позичальник ОСОБА_1 має статус третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого господарського суду про те, що правовідносини у даній справі підлягають розгляду не в порядку господарського судочинства, а в порядку цивільного судочинства.

Водночас, відповідно до   статті 256 ЦК України   у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Таким чином, Західний апеляційний господарський суд вказав про те, що оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 30.10.2019 у справі № 466/5401/16 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12.10.2016 та постанову апеляційного суду Львівської області від 01.06.2018 в частині визнання недійсним договору іпотеки скасував, закрив провадження у справі та повідомив ТОВ "Аптека № 39", що позов про визнання недійсним договору іпотеки від 31.08.2007 між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ   "Аптека № 39" підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, то   закриття даного провадження місцевим господарським судом позбавляє права особи на звернення до суду, гарантоване Конституцією України та поставить під загрозу сутність гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту.

Згідно зі   статтею 8 Конституції України   в Україні визнається і діє принцип верховенства права.      Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі   Конституції України   гарантується.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

Зазначена норма гарантує "право на суд", одним з елементів якого є право на доступ до суду, тобто право ініціювати судовий розгляд цивільної справи (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the), заява № 4451/70, § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутності цих прав.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами.

У рішенні від 9 грудня 2010 року у справі "Буланов та Купчик проти України" (заяви №7714/06 та № 23654/08) ЄСПЛ встановив порушення пункту 1 статті 6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду України розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади. Крім того, ЄСПЛ вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (пункти 27, 28, 38, 40).

У рішенні від 1 грудня 2011 року у справі "Андрієвська проти України" (заява №34036/06) ЄСПЛ визнав порушення пункту 1 статті 6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд України відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, оскільки її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України. Натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є Вищий адміністративний суд України (пункти 13, 14, 23, 25, 26).

У рішенні від 17 січня 2013 року у справі "Мосендз проти України" (заява № 52013/08) ЄСПЛ встановив, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого статтею 13 Конвенції, через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (пункти 116, 119, 122,125).

У рішенні ЄСПЛ від 21 грудня 2017 року у справі "Шестопалова проти України" (заява № 55339/07) ЄСПЛ дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч пункту 1 статті 6 Конвенції, оскільки національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, відповідно до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України щодо розгляду її позову за правилами адміністративного судочинства (§ 13, 18-24).

Враховуючи вище викладене, апеляційний господарський суд вказав на існування юрисдикційного конфлікту та з метою забезпечення права позивача на доступ до суду і на ефективний засіб юридичного захисту, дійшов висновку, що ця справа має бути розглянута за правилами господарського судочинства лише тому, що позивачу має бути забезпечено доступ до правосуддя, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду в належному (цивільному) судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду.

Не погоджуючись із судовим рішенням апеляційної інстанції, відповідач 2 звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким закрити провадження у справі.

Відповідач 2 у своїй касаційній скарзі зазначає про те, що Західний апеляційний господарський суд під час винесення оскаржуваної постанови неправильно застосував положення статті 20 ГПК України щодо юрисдикції спору, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №753/12916/15-ц, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.08.2019 у справі №906/764/18, від 25.08.2020 у справі 904/5150/18, від 17.11.2020 у справі №904/3550/19.

Позивач у  своєму відзиві доводи касаційної скарги не визнає і погоджуються із висновками суду апеляційної інстанції, а також просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін. Крім того, відповідач у своєму відзиві зазначає про те, що висновки Верховного Суду, у справах, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними з тими, що виникли між сторонами у даній справі. 

На електронну адресу Верховного Суду 06.07.2022 від ТОВ "Профіт Файненс" надійшло клопотання (підписане електронним цифровим підписом) про відкладення судового засідання, у зв`язку з участю адвоката Посікіри Р.Р. в іншому судовому засіданні у приміщенні Львівського апеляційного суду у справі №461/10266/19. 

Верховний Суд не знаходить підстав для задоволення даного клопотання, оскільки: обов`язкова участь представників сторін у розгляді касаційної скарги не передбачена законом; не визнавалася вона такою й судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження; ТОВ "Профіт Файненс" не наведено достатнього обґрунтування неможливості участі іншого його представника в судовому засіданні (якщо воно вважає таку участь необхідною).

Від АТ "Райффайзен Банк Аваль" 07.07.2022 на електронну адресу Верховного Суду надійшло клопотання (підписане електронним цифровим підписом) про проведення судового засідання за відсутності представника АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Під час розгляду справи №    914/1722/21 з урахуванням доводів касаційної скарги, відзиву,    матеріалів справи, підстав касаційного оскарження, на думку колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, вбачаються підстави, передбачені частиною п`ятою статті 302 ГПК України для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, з огляду на таке. 

Відповідно до частини п`ятої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к з приводу того, що під час передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики. 

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

Єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

Отже, виключна правова проблема полягає у відсутності правових позицій щодо застосування статті 20 ГПК України у контексті того, чи має значення для визначення юрисдикції господарського суду суб`єктний склад сторін основного зобов`язання, на забезпечення виконання якого укладено спірний договір іпотеки, якщо однією із сторін основного зобов`язання є фізична особа, яка не має статусу суб`єкта підприємницької діяльності, якщо судами загальної юрисдикції вже розглядалася справа, де Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 30.10.2019 у справі № 466/5401/16 рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12.10.2016 та постанову апеляційного суду Львівської області від 01.06.2018 в частині визнання недійсним договору іпотеки скасував та закрив провадження у справі, враховуючи статтю 15 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції чинній на час розгляду справи судом першої інстанції. Тим самим зазначивши, що позов про визнання недійсним договору іпотеки від 31.08.2007 між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" і ТОВ "Аптека № 39" підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Враховуючи викладене, у наведеній ситуації для вирішення справи                            № 914/1722/21 є необхідним надання висновку щодо застосування вищевказаних норм права, що, на думку колегії суддів, виходить за межі повноважень Касаційного господарського суду.
Ураховуючи наведене, справа № 914/1722/21 підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 234, 235, 302, 303 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Справу №  914/1722/21 разом із касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "Профіт Файненс" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 12.04.2022 у справі №  914/1722/21 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк 

Суддя                                                                                                    І. Колос

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова