ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2022 року	Львів	Справа № 380/19049/21 пров. № А/857/9053/22	

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді:                                        Улицького В.З.
суддів:                                                            Глушко І.В.,  Запотічного І.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2022 року (рішення ухвалене о 16:47 у м. Львові судом у складі головуючого судді Клименко О.М., повне судове рішення складено 06.05.2022) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

                                                ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань про прийнятття рішення про визнання протиправною бездіяльності Державного бюро розслідувань в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, яка полягає у відмові у проведенні службового розслідування щодо слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Д. Кучера; слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шершелюка; начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шкраби скаргою позивача від 16.04.2021 про вчинення дисциплінарного простушку та притягнення до дисциплінарної відповідальності і зобов`язати Державне бюро розслідувань в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань провести службове розслідування щодо наявності у рішеннях, діях та бездіяльності слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Д. Кучера; слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шершелюка; начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шкраби дисциплінарного проступку та наявності підстав для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності.
Позивач позовні вимоги мотивував тим, що 16.04.2021 скерував до Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань дисциплінарну скаргу про вчинення дисциплінарного проступку та притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Д. Кучера; слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шершелюка; начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шкрабу за допущені ними умисні, тривалі та грубі порушення вимог закону та його прав і законних інтересів як потерпілого у кримінальних провадженнях №№ 62019240000001057 та 62020240000000007. Листом голови Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань від 17.05.2021 цю скаргу було скеровано для проведення службового розслідування Управлінням внутрішнього контролю та встановлення факту наявності дисциплінарного проступку в діях чи бездіяльності названих вище посадових осіб та підстав для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності. У листі керівника Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Б. Чобітка від 19.05.2021 зазначено про відсутність підстав для проведення службового розслідування у зв`язку з тим, що органами прокуратури, які здійснюють нагляд у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях №№ 62019240000001057 та 62020240000000007, не встановлено фактів порушення слідчими ТУ ДБР у м. Хмельницькому вимог кримінального процесуального законодавства України внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків. Крім того, як зазначено в цьому листі, за попередньою перевіркою інформації, зазначеної у зверненні позивача щодо ухилення від виконання своїх обов`язків, відсутні об`єктивні дані, які б вказували на наявність порушень в діях слідчих ТУ ДБР у м. Хмельницькому. Стверджує, що у поданій скарзі про вчинення дисциплінарного проступку та притягнення до дисциплінарної відповідальності від 16.04.2021 наведені факти та обставини, які підтверджені сукупністю доказів, які вказують на наявність достатніх підстав для притягнення названих вище службових осіб ДБР до дисциплінарної відповідальності, а обов`язок проведення службового розслідування підтверджується положенням ч. 2 ст. 25 Закону України «Про Державне бюро розслідувань». на думку позивача, також є висновок керівника Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань Б. Чобітка про відсутність підстав для проведення службового розслідування у зв`язку з тим, що органами прокуратури, які здійснюють нагляд у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях №№ 62019240000001057 та 62020240000000007, не встановлено фактів порушення слідчими ТУ ДБР у м. Хмельницькому вимог кримінального процесуального законодавства України внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків, оскільки ані Законом України «Про Державне бюро розслідувань», ані Положенням про Дисциплінарну комісію Державного бюро розслідувань не вимагається встановлення фактів порушення з боку слідчих ТУ ДБР вимог кримінального процесуального законодавства України внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків саме органами прокуратури, які здійснюють нагляд у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у названих вище кримінальних провадженнях, Зокрема, такі факти наявності підстав для притягнення до дисциплінарної відповідальності названих вище службових осіб безпосередньо підтверджені численними судовими рішеннями, що зазначені у позовній заяві та додаються до неї. Просив позов задоволити.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2022 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною відмову Державного бюро розслідувань у проведенні службового розслідування, яка викладена у листі Державного бюро розслідувань від 19 травня 2021 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 16 квітня 2021 року (зареєстрована 20 квітня 2021 року за вх. № 12583-21). Зобов`язано Державне бюро розслідувань в особі Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 від 16 квітня 2021 року (зареєстрована 20 квітня 2021 року за вх. № 12583-21). У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції оскаржило Державне бюро розслідувань. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою провадження у справі закрити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, заявник вказав, що Львівським окружним адміністративним судом не вказано в чому саме полягала неналежність та необ`єктивність у діях Управління внутрішнього контролю ДБР при наданні відповіді на звернення ОСОБА_1 (вх. № 12583-21 від 20.04.2021) в розумінні статті 19 Закону України «Про звернення громадян».
Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задоволити з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив виключно з того, що саме Директор Бюро наділений сукупністю прав та обов`язків, що надають можливість визначитися з прийняттям рішення щодо призначення службового розслідування, у межах компетенції, а встановлення підстав для його проведення Управлінням внутрішнього контролю ДБР передує як наказу про проведення службового розслідування, так і його безпосередньому проведенню.
Проте судова колегія апеляційного суду не погоджується з даним висновком з огляду на наступне.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач 16.04.2021 скерував до Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань дисциплінарну скаргу про вчинення дисциплінарного проступку та притягнення до дисциплінарної відповідальності, в якій просив:
-          притягнути до дисциплінарної відповідальності слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Д. Кучера; слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шершелюка; начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шкрабу за допущені ними умисні, тривалі та грубі порушення вимог закону та його прав і законних інтересів як потерпілого у кримінальних провадженнях №№ 62019240000001057 та 62020240000000007;
-          про результати розгляду скарги повідомити у встановленому законом порядку.
Листом голови Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань від 17.05.2021 вих. 36 - ДК/21 ОСОБА_1 поінформовано, що на засіданні Дисциплінарної комісії Державного бюро розслідувань була розглянута скарга (вх. ДБР №12562-21 від 20.04.2021) щодо можливих неправомірних дій працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому. Додатково повідомлено, що  скарга позивача скерована до Управління внутрішнього контролю для проведення службової перевірки.
Листом Державного бюро розслідувань від 19.05.2021 за підписом Керівника Управління внутрішнього контролю позивачу надано відповідь, де зазначено про відсутність підстав для проведення службового розслідування через відсутність об`єктивних даних, які б вказували на наявність порушень в діях окремих службових осіб ТУ ДБР у м. Хмельницькому.
Вказано, що за приписами статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» будь-які вказівки, пропозиції, вимоги, доручення, спрямовані до Державного бюро розслідувань та його працівників, що стосуються питань досудового розслідування в конкретних кримінальних провадженнях, є неправомірними і не підлягають виконанню.
У листі  від 19.05.2021 зазначено, що Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань не має законодавчо визначених повноважень щодо здійснення нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування та відповідно до статті 40 КПК України не може втручатися у діяльність слідчого під час здійснення ним процесуальної діяльності. Відповідно ж до статті 2 Закону України «Про прокуратуру» та статті 36 КПК України нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування здійснюють органи прокуратури, а саме прокурор у формі процесуального керівництва. Згідно зі статтею 39 КПК України лише керівник органу досудового розслідування уповноважений вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим.
У свою чергу, органами прокуратури, які здійснюють нагляд у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях № 62020240000000007 та № 62019240000001057, не встановлено фактів порушення слідчими ТУ ДБР у м. Хмельницькому вимог кримінального процесуального законодавства України внаслідок невиконання чи неналежного виконання обов`язків.
Також поінформовано позивача про те, що двоє із трьох службових осіб ТУ ДБР у м. Хмельницькому, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 01.05.2021 звільнено з органів Державного бюро розслідувань, зокрема з ТУ ДБР у м. Хмельницькому та роз`яснено право на оскарження дії чи рішення органу державної влади до суду відповідно до ст. 16 Закону України «Про звернення громадян».
Позивач, уважаючи, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність Управлінням внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань, яка полягає у відмові у проведенні службового розслідування щодо слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, Д. Кучера, слідчого Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шершелюка, начальника Першого СВ СУ ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, А. Шкраби, що у свою чергу зумовлює необхідність покладення адміністративним судом на Управління внутрішнього контролю Державного бюро розслідувань обов`язку провести службове розслідування щодо наявності у діях зазначених вище осіб складу дисциплінарного проступку та підстав для притягнення їх до дисциплінарної відповідальності, тому звернувся до суду для захисту своїх прав та законних інтересів.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян».
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.
Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що суб`єкт, до якого звернулись, зобов`язаний об`єктивно і вчасно розглянути звернення, перевірити викладені в ній факти, забезпечити поновлення порушених прав та реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень.
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 16.04.2021 (вх. № 12583 21 від 20.04.2021) звернувся до ДБР зі скаргою в порядку Закону України «Про звернення громадян», зі змісту якої вбачається, що вона стосується виключно організації проведення досудового розслідування у кримінальних провадженнях № 62020240000000007 та № 62019240000001057, про що позивачу наголошувалось у відповіді Управління внутрішнього контролю ДБР на його звернення.
У ході перевірки Управлінням внутрішнього контролю ДБР інформації, викладеної у зверненні ОСОБА_1 (вх. № 12583 21 від 20.04.2021) щодо можливого неналежного виконання своїх обов`язків посадовими особами ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, з`ясовано, що підстави для проведення службового розслідування відсутні, у зв`язку з тим, що органами прокуратури, які здійснюють нагляд за дотриманням законів у формі процесуального керівництва за досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях № 62020240000000007 та № 62019240000001057, фактів порушення слідчими вимог кримінального процесуального законодавства України не встановлено.
У відповіді Управління внутрішнього контролю ДБР (вих. № 12583-21/10-10-01-8451/21 від 19.05.2021) зазначено, що у результаті перевірки доводів, викладеної у зверненні ОСОБА_1 від 16.04.2021, встановлено, що об`єктивні дані, які б вказували на наявність порушень в діях слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому - відсутні.
Відтак, з дотриманням вищезазначених норм Закону України «Про звернення громадян», після проведення перевірки доводів звернення ОСОБА_1 (вх. № 12583 21 від 20.04.2021) у відповіді Управління внутрішнього контролю ДБР, зазначається, що відповідно до статті 36 КПК України та статті 2 Закону України «Про прокуратуру» нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування здійснюють органи прокуратури, а саме прокурор у формі процесуального керівництва. Згідно зі статтею 39 КПК України лише керівник органу досудового розслідування уповноважений вживати заходів щодо усунення порушень вимог законодавства у випадку їх допущення слідчим.
Відтак, оскільки позовні вимоги позивача в частині проведення службового розслідування щодо окремих службових осіб органу досудового розслідування ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому фактично стосується прийнятих/вчинених такими службовими особами рішень, дій та бездіяльності під час досудового розслідування кримінальних проваджень № 62019240000001057 та № 62020240000000007, цей спір не є публічно-правовим в розумінні КАС України, а тому має вирішуватися судами за правилами КПК України.
Більше того, диспозицією статті 12 Закону України «Про звернення громадян» прямо передбачено, що дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно- процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про запобігання корупції», «Про виконавче провадження».
До того ж, жодною із вищезазначених ухвал слідчих суддів не встановлювалась протиправність дій слідчих або їх бездіяльність, що в свою чергу, не може свідчити про неналежне виконання ними своїх службових обов`язків та не може мати преюдиціальне значення для даної справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі № 705/406/18, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21.04.2021 № 640/13968/20 зазначено, що та обставина, що відповідь на заяву позивача надано відповідно до Закону України «Про звернення громадян», не змінює суті спірних правовідносин, оскільки незалежно від того, якими нормами керувався відповідач, надаючи відповідь на заяву позивача, це не впливає на його процесуальний статус, а відтак і на те, що його дії і рішення за результатами розгляду цієї заяви можуть бути оскаржені лише за правилами і в порядку, визначеному КПК України.
Судом першої інстанції не враховано того, що підставою для визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень є невідповідність таких дій вимогам чинного законодавства та обов`язковою умовою для визнання таких рішень протиправними є наявність факту порушеного права чи охоронюваного законом інтересу позивача у справі.
Тобто, та обставина, що відповідь на скаргу позивача надавалась Управлінням внутрішнього контролю ДБР відповідно до Закону України «Про звернення громадян», не змінює суті правовідносин, а саме намагання ОСОБА_1 в поза кримінально-процесуальний спосіб оскаржити дії слідчих, вчинені в межах досудового розслідування кримінальних проваджень.
В той же час, буде доречним зазначити, що розглядаючи, звернення ОСОБА_1 (вх. № 12583-21 від 20.04.2021) щодо можливого, на його думку, неналежного виконання посадових обов`язків слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому Управління внутрішнього контролю ДБР діяло в межах повноважень, визначених положеннями Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Інструкцією № 9.
Так, ДБР в силу приписів статті 3 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» організовується і діє на засадах, у тому числі, але не виключно, незалежності і персональної відповідальності кожного працівника ДБР, а також єдиноначальності у реалізації повноважень ДБР. При цьому, принцип єдиноначальності не заперечує принципу процесуальної самостійності слідчого органу ДБР.
Приписами частини 2 статті 4 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» встановлено, що будь-які вказівки, пропозиції, вимоги, доручення, спрямовані до ДБР та його працівників, що стосуються питань досудового розслідування в конкретних кримінальних провадженнях, є неправомірними і не підлягають виконанню.
Згідно статті 21 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» працівники ДБР самостійно приймають рішення в межах своїх повноважень, визначених цим та іншими законами, і за свої протиправні дії чи бездіяльність несуть відповідальність згідно із законом. У разі порушення працівником ДБР під час виконання ним своїх службових обов`язків прав чи свобод людини або громадянина ДБР у межах своєї компетенції вживає заходів із поновлення цих прав чи свобод, відшкодування завданої матеріальної і моральної шкоди та притягнення винних до відповідальності.
Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» з метою запобігання і виявлення правопорушень у діяльності працівників ДБР у складі центрального апарату ДБР та його територіальних управлінь діють підрозділи внутрішнього контролю, до обов`язків яких відповідно до частини 2 зазначеної статті, крім іншого, віднесено проведення службового розслідування стосовно працівників ДБР.
Визначення процедури проведення службових розслідувань стосовно працівників ДБР та його територіальних управлінь - осіб рядового та начальницького складу, державних службовців та працівників, які працюють за трудовими договорами, а також оформлення таких розслідувань і реалізація прийнятих за ними висновків унормовано Інструкцією № 9 (зі змінами).
Проведення службового розслідування здійснюється за наявності підстав, визначених у пунктах 1,2 розділу II Інструкції № 9, якими, в розрізі предмета спору у цій справі, можуть зокрема виступати такі, як наявність даних про:
-невиконання чи неналежне виконання обов`язків;
-перевищення своїх повноважень, якщо таке перевищення не містить складу кримінального або адміністративного правопорушення;
-отримання інформації про скоєння інших дій, які уповноважена на призначення службового розслідування особа вважатиме достатніми для його проведення, а щодо осіб рядового та начальницького складу ДБР також з підстав, визначених Дисциплінарним статутом Національної поліції України;
-необхідність з`ясування причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини працівника ДБР.
Положеннями Інструкції № 9 передбачено, що Управлінням внутрішнього контролю ДБР за наявності підстав, за яких може бути проведене службове розслідування, скеровується відповідна доповідна (або рапорт) Директору ДБР для прийняття рішення про проведення службового розслідування, яке оформлюється наказом.
Відтак, повноваження Управління внутрішнього контролю ДБР щодо прийняття відповідних рішень у межах компетенції є дискреційним.
Оскільки звернення ОСОБА_1 (вх. № 12583-21 від 20.04.2021) стосувалось виключно дій слідчих під час досудового розслідування кримінальних проваджень № 62020240000000007 та № 62019240000001057 та подальшої реалізації позивачем своїх кримінально-процесуальних прав шляхом оскарження вищезазначених дій до слідчих суддів, то Управлінням внутрішнього контролю ДБР в межах дискреційних повноважень, передбачених імперативними нормами Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та Інструкцією № 9, за результатами розгляду вищезазначеного звернення ОСОБА_1 встановлено, що об`єктивні дані, які б вказували на наявність порушень в діях слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому - відсутні.
Таким чином, в даному випадку, оцінювання, викладених в зверненні ОСОБА_1 фактів щодо можливого неналежного виконання слідчими ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому своїх службових обов`язків і є не лише дискреційними повноваженнями Управління внутрішнього контролю ДБР, визначеними у статтях 21, 24 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та положеннями Інструкції № 9, а й прокурора відповідно до статті 36 КПК України, в які суд не може втручатись чи підмінювати відповідний структурний підрозділ ДБР та органу прокуратури.
Таким чином, за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 . Управлінням внутрішнього контролю ДБР із посиланням на відповідні норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, позивачу надано своєчасну та обґрунтовану відповідь (вих. № 12583-21/10-10-01-8451/21 від 19.05.2021) про відсутність підстав для проведення службового розслідування через відсутність об`єктивних даних, які б вказували на наявність порушень в діях окремих службових осіб ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, та роз`яснено вимоги статті 36 КПК України, якою врегульовано повноваження прокурора в межах здійснення нагляду за дотриманням кримінального процесуального законодавства під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 КПК України). Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.
Конституційний Суд України у рішенні від 23.05.2001 № 6-рп/2001 зазначив, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури.
Порядок та підстави прийняття процесуальних рішень слідчими в межах здійснення досудового розслідування у кримінальних справах визначені Кримінальним процесуальним кодексом України.
Згідно з пунктом 5 частини 1 статті З КПК України, досудовим розслідуванням є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до частини 5 статті 40 КПК України слідчий самостійний у своїй діяльності, а на слідчого суддю відповідно до вимог статті З КПК України покладено обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів особи під час кримінального процесу, у тому числі, приймати рішення щодо скасування постанов слідчого за наявності підстав та у порядку статей 303-307 КПК України.
Апеляційний суд звертає увагу, що підтверджується і самим позивачем у позовних матеріалах у цій справі, ОСОБА_1 , беручи до уваги такі засади кримінального провадження, як змагальність, забезпечення права на оскарження, диспозитивність тощо, достатньо успішно оскаржував до слідчого судді окремі процесуальні дії слідчих під час досудового розслідування кримінальних проваджень № 62019240000001057 та № 62020240000000007. 
За наслідками такого оскарження слідчі вчиняли відповідні дії на виконання рішень слідчих суддів, що цілком спростовує твердження ОСОБА_1 про позбавлення його можливості належним чином та у допустимих межах брати участь у вказаних кримінальних провадженнях.
Враховуючи обставини цієї справи варто наголосити, що законодавством визначено механізм контролю-за законністю прийнятих процесуальних рішень відповідною посадовою особою органу досудового розслідування при здійсненні кримінального провадження. Заінтересована особа має право в порядку, передбаченому КПК України, звернутися зі скаргою на процесуальні рішення, дії або бездіяльність уповноваженої особи органу досудового розслідування (слідчого), вчинені нею під час кримінального провадження, зокрема, до суду.
Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) слідчих, вчинених при проведенні досудового розслідування у конкретній справі, не може перевірятися за межами передбаченого кримінальним процесуальним законом процесуального контролю.
Оскарження ОСОБА_1 у визначеному кримінальним процесуальним законом порядку процесуальних рішень, дій (бездіяльності) органів, що здійснюють досудове розслідування, вже свідчить про реалізацію позивачем права на оспорювання процесуальної діяльності таких органів, захистом його процесуальних прав і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій (бездіяльності) останніх.
Відтак, саме у межах зазначеної процедури слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про необхідність прийняття відповідного процесуального рішення в межах досудового розслідування кримінального провадження, і вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для скасування відповідного рішення.
Так, звернення ОСОБА_1 в порядку статті 303 КПК України до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зі скаргами на постанови слідчих ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому про закриття кримінального провадження, про відому у задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій та про відмову у визнанні потерпілим є фактично формою реалізації позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження та не може свідчити про неналежне виконання слідчим своїх посадових обов`язків та слугувати підставою для проведення службового розслідування.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 23.02.2022 при розгляді справи № 560/770/20 за позовом фізичної особи до Державної судової адміністрації України, Державного підприємства «Інформаційні судові системи», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Офіс Генерального прокурора, ДБР, дійшов висновку, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено у Главі 26 Розділу III КПК України, відповідно до якої перевіряти дії, рішення слідчого або прокурора може слідчий суддя (за правилами кримінального судочинства). Тобто, відповідно до встановленого КПК України порядку кримінального провадження, особа, якої стосується постанова слідчого, прокурора, якщо вона не погоджується з її правомірністю, може оскаржити її у порядку кримінального судочинства.  Крім того, не можна позиціонувати адміністративне судочинство як альтернативний спосіб захисту прав, щодо яких визначено інших порядок судового провадження, тоді коли останній не дав очікуваного (бажаного) результату.
Аналіз зазначених норм законодавства та обставин даної справи дає підстави для висновку, що спірні правовідносини стосуються окремих питань діяльності відповідача, яка регламентована нормами КПК України, а тому даний спір не відноситься до юрисдикції адміністративних судів і не може бути розглянутий за правилами КАС України.
Однак, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 у справі № 380/19049/21 судом першої інстанції помилково визначено предмет судового розгляду у даній справі, а саме лише дії суб`єктів владних повноважень, тим самим по-іншому, ніж у зазначених вище справах, застосовано положення статей 2, 19 КАС України, а також не застосовано до спірних правовідносин вимоги статей 40, ПО, 303-307 КПК України та статті 12 Закону України «Про звернення громадян».
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пункт 2 частини другої статті 19 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 04.02.2021 у справі № 440/1751/20 дійшов висновку про те, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень саме управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Ці положення не поширюють свою дію на правові ситуації, які вимагають інших форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Водночас, в межах даної справи, ОСОБА_1 оскаржує дії службових осіб, які за своїм змістом не є управлінською діяльністю, яка створює безпосередньо для позивача певні правові наслідки, у зв`язку з чим із таких правовідносин не може виникати публічно-правовий спір, який віднесено до юрисдикції адміністративного суду. Характер спірних правовідносин та вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.
Доречно зазначити, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.03.2020 у справі № 757/6214/19-а за позовом фізичної особи до Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у місті Києві Національної поліції України, Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії та провести службове розслідування щодо службових осіб поліції, зазначено, що оскільки позовні вимоги в частині зобов`язання провести службове розслідування фактично стосуються бездіяльності відповідачів в межах досудового розслідування, цей спір не є публічно-правовим, тому має вирішуватися судами за правилами КПК України.
Аналогічних висновків із посиланням на пункт 2 частини другої статті 19 КАС України дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 21.04.2021 у справі № 640/13968/20, наголошуючи, що оскільки спір у цій справі виник у зв`язку з протиправними, на переконання позивача, діями та бездіяльністю посадових та службових осіб органів прокуратури, вчинених або не вчинених останніми у рамках кримінального провадження, перевірка правомірності таких діянь знаходиться поза межами юрисдикції адміністративного суду, адже їх оскарження має здійснюватися у порядку, встановленому КПК України.
Прийнявши до розгляду та ухваливши рішення у справі № 380/19049/21, Львівським окружним адміністративним судом не вірно застосовано норми частини 1 статті 19 КАС України та проігноровано норму, яка передбачена у частині 2 пункті 2 статті 19 КАС України, якою визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.
У рішенні Львівського окружного адміністративного суду у даній справі, не враховано жодного із вищенаведених тверджень ДБР, відтак, в розумінні КАС України це рішення не може вважатись таким, що в повній мірі і всебічно встановлює обставини справи, відповідні їм правовідносини, доводи і аргументи сторін, а тому підлягає перегляду і скасуванню в апеляційному порядку та закриттям провадження.
Суд першої інстанції за результатами розгляду справи ухвалив рішення, врахувавши лише доводи позивача, без проведення належного глибинного дослідження всіх необхідних доказів, застосувавши спрощений поверхневий підхід до встановлення фактів.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також наявна невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,  колегія суддів,-
                                                 ПОСТАНОВИЛА:                                        

Апеляційну скаргу Державного бюро розслідувань  – задоволити.
Рішення  Львівського окружного адміністративного суду від 28.04.2022 року у справі № 380/19049/21 – скасувати та прийняти нову постанову якою провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії – закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	В. З. Улицький 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	І. І. Запотічний