ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2022 року          м.Дніпро         Справа №  904/8244/21
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Дарміна М.О., Антоніка С.Г.,  
при секретарі судового засідання: Логвіненко І.Г.
представники сторін:
від позивача: Савіна О.І., представник; 
від відповідача: Чернець І.А., ордер серії АЕ №1130282 від 10.05.2022;
від третьої особи: представник в судове засідання не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київстар" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2022, ухвалене суддею Колісник І.І.,      м. Дніпро, повний текст якого складено 25.03.2022, у справі № 904/8244/21 
за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро
до Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Криворізький національний університет, м. Кривий Ріг Дніпропетровської області
про стягнення 380 386,30 грн та виселення

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2021 року Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київстар" неустойки в сумі 380386,30 грн та виселення відповідача з орендованого приміщення за адресою: м. Кривий Ріг, вул. ХХІІ Партз`їзду, 13.
Також позивач просить стягнути з відповідача судові витрати зі сплати судового збору в сумі 7975,80 грн та з пересилання поштової кореспонденції відповідачу в сумі 40,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань щодо своєчасного повернення об`єкта оренди за відповідним актом після закінчення строку дії договору оренди №12/02-3859-ОД від 20.01.2010.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київстар", м. Київ на користь Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, м. Дніпро неустойку в сумі 136 693,04 грн, судовий збір за подання позову до суду в сумі 4320,39 грн, витрати з пересилання поштової кореспонденції в сумі 40,00 грн.
Виселено Приватне акціонерне товариство "Київстар", м. Київ з нежитлового приміщення площею 7,2 кв.м. на технічному поверсі та частини даху площею 31,8 кв.м. корпусу №6 за адресою: м. Кривий Ріг, вул. ХХІІ Партз"їзду, буд.13.
В решті позовних вимог відмовлено. 

Не погодившись із зазначеним рішенням, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Приватне акціонерне товариство "Київстар", в якій, з посиланням на порушення при його ухваленні норм матеріального і процесуального права, нез"ясування обставин справи, просить скасувати рішення господарського суду, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. 
При цьому в апеляційній скарзі скаржник зазначає, що, ухвалюючи вказане рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що після закінчення строку дії договору позивач повторно листом №11-02-08166 від 11.12.2018 повідомив відповідача про припинення договору та необхідність повернення майна за актом приймання-передачі балансоутримувачу. Однак, на підтвердження цього позивач не надав жодних доказів, що не спростовується судовим рішенням. Таким чином, Позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів направлення (чи вручення нарочно) такого листа на адресу Відповідача.
Таким чином, орендодавцем не було надано орендарю заяву про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього договору. А отже, мала місце "мовчазна згода" орендодавця на поновлення спірного договору на строк, який був раніше встановлений договором.
Вважає, що суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.
Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду, що позивач листом №11-02-06785 від 18.10.2018 повідомив відповідача  про припинення договору оренди з 20.11.2018 та необхідність повернення орендованого майна за актом приймання-передачі балансоутримувачу. Вважає, що тільки опис вкладення у цінний лист є офіційним підтвердженням наявності у поштовому відправленні того пакету документів, який був надісланий відправником, а тому копію згрупованих відправлень Відповідач вважає сумнівним доказом та таким, що не відповідає ст. 78 ГПК України.
З урахуванням відсутності доказів надіслання Відповідачу листа про припинення договору та в силу норм ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України та ст. 764 Цивільного кодексу України, апелянт вважає, що строк дії договору був автоматично продовжений.
Апелянт наголошує, що підставою для застосування наслідків, визначених частиною другою статті 785 ЦК України, є, зокрема, встановлення судом обставин про те, що неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії відбулося лише з вини самого орендаря (відповідача), який не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди орендодавцю у визначений договором строк, а продовжив користування орендованим майном. В той час, як вини або умислу Орендаря у неповерненні майна не було, оскільки він фактично продовжував справно сплачувати орендну плату за договором оренди, страхувати майно, у тому числі й під час судового провадження, що, в свою чергу, підтверджує вжиття ПрАТ "Київстар" усіх заходів щодо належного виконання зобов`язань.
Тому апелянт вважає неможливим одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за той самий період користування наймачем орендованим майном (за період з дня буцімто припинення дії договору оренди до дня повернення орендованого майна за актом), оскільки вказане вважатиметься притягненням відповідача до подвійної відповідальності за одне й те саме правопорушення.
Щодо вимоги про виселення апелянт зазначає, що обладнання, яке знаходиться в орендованому майні, є вкрай важливим об`єктом інфраструктури та у такий важкий для країни час забезпечує одну із найбільш важливих потреб населення та Держави – зв`язок, тому вважає, що вимога про виселення оператора телекомунікаційного зв`язку та демонтаж обладнання суттєво погіршать стан мережі, що, в свою чергу, призведе до неминучих втрат для населення та для країни в цілому.

Позивач у справі - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, у відзиві на апеляційну скаргу проти її задоволення заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що відповідає дійсним обставинам справи.
Зазначає, що з урахуванням умов останньої додаткової угоди від 17.03.2016 договір діяв до 19.11.2018 (включно).
Пунктом 10.9 договору передбачена умова, що він припиняє дію, зокрема, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено. 
Вказує, що у 2018 році до Закону України "Про освіту" внесено зміни, зокрема до ч.4 ст.80, якими визначено, що об"єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням. З огляду на що, в силу вимог Закону, договір оренди від 20.01.2010 і не міг бути продовженим, про що відповідача було попереджено заздалегідь листом від 18.10.2018 №11-02-06785 (про припинення договору з 20.11.2018 та необхідність повернення майна з оренди).
Додатково відповідача про припинення дії договору та необхідність повернення майна повідомлено листом від 11.12.2018 №11-02-08166.
З урахуванням того, що між сторонами додаткової угоди про продовження договору укладено не було, пряму заборону на передачу спірного майна в оренду, а також, що Регіональне відділення як орган виконавчої влади має діяти лише в межах закону та чітко встановлених повноважень, вважає прийняте рішення законним і обґрунтованим. 
Слід наголосити, що даний відзив на апеляційну скаргу поданий позивачем 26.05.2022, після спливу строків, встановлених судом апеляційної інстанції в ухвалі від 25.04.2022.
Так, ухвалою від 25.04.2022 позивачу встановлений десятиденний строк на подання відзиву на апеляційну скаргу з дня отримання цієї ухвали.
Вказану ухвалу отримано позивачем 29.04.2022, що підтверджується копією реєстру згрупованих поштових відправлень №205 від 27.04.2022 та витягом з пошукової системи АТ "Укрпошта" щодо відстеження поштових відправлень. Таким чином, відзив на апеляційну скаргу мав бути поданий позивачем у строк до 09.05.2022 (включно). Натомість, відзив позивачем поданий 26.05.2022.
За приписами ст.118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
З урахуванням наведеного та враховуючи, що клопотання про поновлення процесуальних строків для подання відзиву на апеляційну скаргу позивачем не заявлялось, поданий позивачем відзив залишається без розгляду та не враховується судом апеляційної інстанції. 

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.04.2022 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванов О.Г. (доповідач), судді – Дармін М.О., Антонік С.Г. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 19.04.2022 витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи №904/8244/21; розгляд питання щодо подальшого руху апеляційної скарги відкладено до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
22.04.2022 матеріали справи №904/8244/21 надійшли до суду апеляційної інстанції. 
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 25.04.2022 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київстар" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2021  року у справі  № 904/8244/21; судове засідання призначено на 18.05.2022 на 11:30 годину; сторонам наданий строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань;  з урахуванням запровадження воєнного стану в Україні та з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби  повідомлено учасників справи про можливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
17.05.2022 до суду апеляційної інстанції через підсистему "Електронний суд" надійшло клопотання про долучення документів до справи,  а також клопотання представника Приватного акціонерного товариства "Київстар" адвоката Чернець Ірини Андріївни про її участь у судовому засіданні  в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке задоволено ухвалою суду від 17.05.2022. 
У клопотанні про долучення документів відповідач просить залучити до справи та врахувати лист Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій (далі НЦУ) від 14.04.2022 № 68/ВС/03-6 щодо демонтажу обладнання ПрАТ "Київстар" під час воєнного стану та у відбудовний період після закінчення бойових дій в Україні. 
Апелянт наголошує, що станом на час розгляду справи у суді першої інстанції у Відповідача не було можливості надати цей лист, оскільки Відповідач його отримав вже після ухвалення рішення Господарського суду Дніпропетровської області, про свідчить безпосередньо дата цього листа.
Звертає увагу суду, що визнання договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності 12/02-3859-ОД від 20.01.2010, припиненим, під час воєнного стану, призведе до порушення умов функціонування спеціальних користувачів або служб екстреного виклику, які визначаються Держкомзв`язку за поданням Міноборони, Адміністрації Держспецзв`язку, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, МВС, Національної поліції, МНС, Адміністрації Держприкордонслужби, інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані спеціальні користувачі або відповідні служби екстреного виклику та позбавить десятки тисяч мешканців міста Кривого Рогу можливості отримувати послуги мобільного зв`язку, у тому числі можливість отримання інформування ДСНС про актуальну ситуацію в регіоні, загрози тощо.
Посилається на те, що в умовах надзвичайних ситуацій, надзвичайного та воєнного стану усі електронні комунікаційні мережі незалежно від форм власності використовуються для забезпечення потреб національної безпеки, оборони, охорони правопорядку.
18.05.2022 на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано запровадженням Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні”, який затверджений Верховною Радою України 24.02.2022 Законом №2102-ІХ, в Україні воєнного стану на 30 діб, велику завантаженість юридичного управління позивача викликану відсутністю на робочих місцях більшості співробітників, у зв"язку з виїздом за кордон та несенням військової служби, участю представника 18.05.2022 об 11:00 годині в судовому засіданні по іншій справі (№904/49/22).
Крім того, вже після судового засідання 18.05.2022 о 12:17 годині до суду через підсистему "Електронний суд" надійшло клопотання від представника позивача адвоката Благодєтєлєвої Є.Я. також про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних засобів, з урахуванням того, що ухвалою суду від 17.05.2022 задоволено відповідне клопотання іншого представника відповідача (адвоката Чернець І.А.).  
Ухвалою суду від 18.05.2022 задоволено клопотання позивача про відкладення розгляду справи, розгляд апеляційної скарги відкладений на 01.06.2022 на 11:00 годину; вирішено проводити наступне судове засідання з представниками відповідача в режимі відеоконференції поза межами приміщення  суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку "EasyCon". 
01.06.2022 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення апелянта, відповідно до яких він зазначив, що заявлений позов суперечить гарантіям щодо права на мирне володіння майном, які надані ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, із урахуванням практики Європейського суду з прав людини, оскільки не відповідає прийнятим критеріям сумісності.
Апелянт вказує, що під поняття "мирне володіння майном" підпадає й право Відповідача на певний грошовий актив, а тому вимога про стягнення коштів (гаданої неустойки, пені, заборгованості) теж за своїм змістом буде втручанням у право на мирне володіння майном.
Крім того, звертає увагу, що задоволення позову в цій справі призводе до демонтажу телекомунікаційного обладнання, яке встановлено на об`єкті оренди з метою надання телекомунікаційних, тобто електронних комунікаційних послуг, чим буде порушено єдину мережу мобільного зв"язку, існуватиме загроза його відсутності на певних територіях, що на даний момент суперечить суспільним інтересам. 
Представник третьої особи в судове засідання, призначене на 01.06.2022, не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення ухвали третій особі 25.05.2022 (штрихкодовий ідентифікатор № 4900096815749). 
Згідно з частиною 11 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
За нормами ч.12 ст.270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на належне повідомлення третьої особи про дату, час і місце судового засідання, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 273 ГПК України, а також відсутність передбачених ч. 11 ст. 270 ГПК України підстав для відкладення розгляду справи, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ч. 12 ст. 270 ГПК України розглянути справу у відсутність представника третьої особи.
У судовому засіданні 01.06.2022 Центральним апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частини постанови у даній справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
20.01.2010 між Регіональним відділенням фонду державного майна України у Дніпропетровській області, правонаступником якого відповідно до наказу Фонду державного майна України № 39 від 17.01.2019 є Регіональне відділення фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (далі – позивач, орендодавець) та Закритим акціонерним товариством "Київстар Дж Ес Ем", правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство "Київстар" (далі – відповідач, орендар), укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності № 12/02-3859-ОД (далі – договір, спірний договір оренди).
Умови договору неодноразово змінювалися сторонами шляхом підписання додаткових угод: від 03.12.2010 (а.с. 17 том 1); від 29.12.2011 (а.с. 18 том 1); від 19.04.2013 (а.с. 19 том 1); від 17.03.2016 (а.с. 20 том 1).
Відповідно до пункту 1.1 договору (в редакції додаткової угоди від 17.03.2016 про внесення змін до договору) орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме нерухоме майно – нежитлове приміщення на технічному поверсі та частину даху (далі - майно) площею 39,0 кв.м (7,2 кв.м – приміщення, 31,8 кв.м – дах), розміщене за адресою: м. Кривий Ріг, вул. ХХІІ Партз`їзду, 13, на технічному поверсі, дах 6-ти поверхового будинку (приміщення, будівлі), що перебуває на балансі Криворізького технічного університету (далі – балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку й на 08.12.2015 становить за незалежною оцінкою 124702,00 грн.
Майно передається в оренду з метою розміщення оператора та провайдера телекомунікацій. Використання орендованого державного майна не за призначенням забороняється (пункт 1.2 договору).
За умовами пунктів 2.1, 2.2 договору орендар вступає у строкове платне користування державним майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки – не раніше державної реєстрації договору) та акта приймання-передачі майна. Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником орендованого майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.
Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання покладається на орендаря (пункт 2.6 договору).
Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі – Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) грудень 2009 року – 4229,85 грн. Орендна плата за перший місяць оренди – січень 2010 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень 2010 року.
Додатковою угодою від 29.12.2011 про внесення змін до договору змінено редакцію пункту 3.1 договору, згідно з якою орендна плата у розмірі 6407,72 гривень /базова за серпень місяць 2011р./ без ПДВ, коригується на індекс інфляції, починаючи з вересня, розрахована за "Методикою розрахунку та використання плати за оренду державного майна", яка затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 із змінами та доповненнями до неї. 
Додатковою угодою від 19.04.2013 про внесення змін до договору змінено редакцію пункту 3.1 договору, згідно з якою орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 № 786 (зі змінами) (далі – Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку (останній місяць, за який є інформація про індекс інфляції) грудень 2012 року – 2605,07 грн. Орендна плата за перший місяць оренди – січень 2013 року визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекси інфляції за січень 2013 року. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється згідно з чинним законодавством.
Пунктом 3.3 договору передбачено, що орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць.
Відповідно до пункту 3.6 договору орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу у співвідношенні:
50% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 2114,93 грн;
50% - балансоутримувачу у розмірі 2114,92 грн щомісяця, не пізніше 15 числа місяця, відповідно до пропорцій розподілу, встановлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.
Додатковою угодою від 29.12.2011 про внесення змін до договору змінено редакцію пункту 3.6 договору, відповідно до якої орендна плата згідно розрахунку (Додаток 1) перераховується таким чином:
50% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 3203,86 грн;
50% - балансоутримувачу у розмірі 3203,86 грн.
Додатковою угодою від 19.04.2013 про внесення змін до договору змінено редакцію пункту 3.3 договору. За новою редакцією пункту 3.3 договору орендна плата згідно розрахунку (Додаток 1) перераховується таким чином:
50% - до державного бюджету за місцем реєстрації орендаря у податковій інспекції на рахунки, відкриті відділенням казначейства, у розмірі 1302,54 грн;
50% - балансоутримувачу у розмірі 1302,53 грн.
За умовами пункту 3.12 договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обов`язку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, враховуючи санкції, до державного бюджету та балансоутримувачу.
Пунктом 5.6 договору (в редакції додаткової угоди від 17.03.2016 про внесення змін до договору) передбачено, що орендар зобов`язаний у місячний термін після укладення цього договору застрахувати орендоване нерухоме майно на користь балансоутримувача, який несе ризик випадкової загибелі чи пошкодження об`єкта оренди у порядку, визначеному законодавством, від пожежі, залиття, протиправних дій 3-х осіб, стихійних явищ не менш ніж на його вартість, визначену за висновком про вартість і надати орендодавцю та балансоутримувачу копію договору страхування орендованого майна, страхового полісу, договору страхування цивільної відповідальності та копії платіжних доручень з відміткою банку про сплату страхових платежів. Постійно поновлювати договір страхування державного майна та договір страхування цивільної відповідальності таким чином, щоб увесь строк оренди майно було застрахованим з одночасним наданням копій договорів страхування та платіжних доручень орендодавцю та балансоутримувачу.
Згідно з пунктом 5.20 договору (в редакції додаткової угоди від 03.12.2010 про внесення змін до договору) орендар, у разі наміру продовжити строк дії договору оренди, зобов`язаний не пізніше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору оренди подати орендодавцю про це заяву з документами щодо виконання умов договору оренди (дозвіл пожежників, копію договору страхування державного майна, платіжні доручення про сплату страхового платежу та ін.).
Цей договір укладено строком на один рік, що діє з 20 січня 2010 року до 19 січня 2011 року включно (абзац перший пункту 10.1 договору). 
Додатковими угодами про внесення змін до договору від 03.12.2010, від 19.04.2013, від 17.03.2016 строк дії договору продовжувався з 20.01.2011 по 19.01.2013, з 20.01.2013 по 19.12.2015 та з 20.12.2015 по 19.11.2018 (відповідно).
За змістом абзацу другого пункту 10.1 договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом місяця після закінчення терміну дії договору, повній оплаті за договором і при наданні інформації щодо виконання умов цього договору, а саме: наявності договору страхування, дозволу або декларації, наданої органам державного пожежного нагляду та узгодження балансоутримувача, договір за заявою орендаря щодо продовження терміну дії, може бути продовжений на тих самих умовах, які передбачені договором.
Отже, сторони у даному пункті визначили лише кінцевий термін подання відповідної заяви про припинення/зміну умов договору. 
Чинність цього договору припиняється, серед іншого, внаслідок закінчення строку, на який його було укладено (пункт 10.9 договору).
Відповідно до пункту 10.11 договору у разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. 
Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря (пункт 10.12 договору).
За умовами пункту 10.13 договору якщо орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна після припинення договору, орендодавець має право вимагати від орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за поточний місяць користування майном за час прострочення.
Відповідно до умов договору об`єкт оренди передано орендарю в платне користування за актом приймання-передачі від 20.01.2010 (а.с. 16 том 1).
18.10.2018 листом № 11-02-06785 позивач звернувся до відповідача та балансоутримувача – Державного вищого навчального закладу "Криворізький національний університет", в якому повідомив про припинення договору оренди з 20.11.2018 та просив своєчасно повернути орендоване майно за актом приймання-передачі балансоутримувачу (а.с. 21-22 том 1).
На підтвердження надсилання зазначеного листа відповідачу позивач надав рекомендоване поштове повідомлення, списки згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих № 7 від 29.10.2018 та № 13165, а також фіскальний чек ПАТ "Укрпошта" від 29.10.2018, за змістом яких надсилання здійснено рекомендованим поштовим відправленням № 4900066671840 у складі згрупованих поштових відправлень (а.с. 23 том 1; а.с. 8-9 том 2).
З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 4900066671840 вбачається, що уповноважений представник відповідача направлений позивачем лист № 11-02-06785 від 18.10.2018 одержав 31.10.2018.
Позивач вказує, що після закінчення строку дії договору він повторно листом № 11-02-08166 від 11.12.2018 повідомив відповідача про припинення договору та необхідність повернення майна за актом приймання-передачі балансоутримувачу. Втім, докази надсилання цього листа відповідачу відсутні в матеріалах справи.
Відповідач відповіді на листи № 11-02-06785 від 18.10.2018 та № 11-02-08166 від 11.12.2018 не надав, орендоване майно після закінчення строку дії договору балансоутримувачу не повернув та продовжує використовувати його без жодних правових підстав.
Зважаючи на те, що орендоване майно не повернуто балансоутримувачу,  позивач посилаючись на статтю 785 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача неустойку за користування майном, за час такого  прострочення, в розмірі 380 386,30 грн за період з 15.12.2018 по 15.07.2021, а також виселити відповідача із займаного приміщення.
Наведені обставини й стали причиною спору.

Задовольняючи позовні вимоги щодо стягнення неустойки частково, місцевий господарський суд виходив із того, що договір оренди припинив свою дію 19.11.2018; користування майном не може бути одночасно правомірним, за яке підлягає сплаті орендна плата і неправомірним, за яке підлягає нарахуванню неустойка, про що наголошено у постанові Верховного Суду у складі об"єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.04.2021 у справі №910/11113/19. Таким чином, з урахуванням наявної на початок періоду бездоговірного користування майном у відповідача перед позивачем переплати з орендної плати в сумі 8921,78 грн, що не оспорюється відповідачем, та здійснених відповідачем у період з листопада 2018 по липень 2021 платежів в сумі 243578,68 грн, які судом враховано в розрахунок неустойки, здійснений позивачем, сума неустойки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 136693,04 грн.
Крім того, з огляду на встановлений судом факт припинення договору внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, та неповернення відповідачем майна з оренди в порядку, передбаченому пунктом 10.11 договору, визнана обґрунтованою та задоволена позовна вимога про виселення відповідача з орендованого приміщення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Предметом доказування у справі є обставини, пов`язані з наявністю підстав щодо стягнення з відповідача неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України за період з 15.12.2018 по 15.07.2021 та виселення його з орендованого приміщення.
При цьому щодо стягнення неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, як подвійної плати за користування орендованим майном після спливу строку дії договору оренди, предметом доказування є, зокрема, обставини невжиття орендарем належних заходів щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди за наслідком припинення орендних правовідносин за відсутності умов, які б перешкоджали орендарю вчасно повернути майно орендодавцю у визначений договором оренди строк (умисне ухилення орендаря від обов`язку щодо повернення орендодавцю об`єкта оренди; утримання орендованого майна у володінні орендаря та перешкоджання орендарем у доступі орендодавця до належного йому об`єкта оренди; відсутності з боку орендодавця бездіяльності та не вчинення ним дій, спрямованих на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно від орендаря та оформити повернення наймачем орендованого майна тощо).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди державного майна, що регулюється §1 глави 58 Цивільного кодексу України, §5 глави 30 Господарського кодексу України, Законом України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції   Закону України від 10.04.1992 N 2269-XII, до втрати ним чинності з 01.02.2020, оскільки спірні відносини мали місце під час його дії).
Частиною 1 ст.174 Господарського кодексу України встановлено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно зі   ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно  до положень частин 1, 6 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Аналогічні положення містяться у ст.759 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).
Згідно з частиною першою статті 795 Цивільного кодексу України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.
Згідно з ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.  
Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України     суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
У відповідності до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (ч. 1 ст. 785 ЦК України).
Частиною другою статті 785 ЦК України визначено, що якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Відповідно до частини другої  ст. 795 ЦК України  повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. 
Отже, виходячи із змісту частини першої статті 759 та частини першої статті 785 Цивільного кодексу України, договір найму (оренди) зумовлює право наймача (орендаря) користуватися орендованим майном упродовж строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору оренди; припинення договору найму зумовлює обов`язок наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.10.2019 у справі № 904/3315/18, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.12.2019 у справі № 910/20370/17.
Подібні за змістом правові приписи містяться і в Законі України № 2269-XII від 10.04.1992 "Про оренду державного та комунального майна" (далі – Закон № 2269-XII), чинного до 01.02.2020, де зазначено, що:
договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору (частина перша статті 12 Закону України "Про оренду державного та комунального майна");
передача об`єкта оренди орендодавцем орендареві здійснюється у строки і на умовах, визначених у договорі оренди (частина перша статті 13 Закону № 2269-XII).
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 17 Закону № 2269-XII термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX від 03.10.2019 "Про оренду державного та комунального майна" (далі – Закон № 157-IX), введеного в дію з 01.02.2020, договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.
Відтак, положення як Цивільного кодексу України, так і Законів України "Про оренду державного та комунального майна" передбачають можливість та умови продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах за відсутності заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.

Судами обох інстанцій встановлено, що договір оренди №12/02-3859-ОД від 20.01.2010 припинив свою дію 19.11.2018 зі спливом строку на який його було укладено, втім, Відповідачем зобов`язання  щодо повернення майна не виконано, відповідний акт про повернення з оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, згідно з п.10.12 договору, сторонами не підписано, отже, допущене порушення зобов"язання. 
Позивачем здійснене нарахування неустойки в порядку частини другої статті 785 Цивільного кодексу України в сумі 380386,30 грн, яка розрахована ним у загальній сумі 389193,50 грн за період: 11 днів листопада 2018 року (з 20.11.2018) - червень 2021 року (з урахуванням строків орендної плати згідно з пунктом 3.6 договору – не пізніше 15 числа місяця, наступного за розрахунковим) та з якої, як зазначено, сплачено відповідачем 8807,20 грн (а.с. 25 том 1).
В той же час, за даними позивача на початок періоду бездоговірного користування майном у відповідача перед позивачем існувала переплата з орендної плати в сумі 8921,78 грн, що не оспорюється відповідачем. 
Протягом спірного періоду відповідач, вважаючи договір автоматично продовженим, у рахунок орендної плати сплатив кошти в загальній сумі 243 578,68 грн, що підтверджується наданими позивачем платіжними дорученнями (а.с. 54 - 162 том 1).
З огляду на встановлену судом першої інстанції та підтверджену матеріалами справи оплату відповідачем у позадоговірний період (з 20.11.2018 по липень 2021 (включно)) на користь позивача – 243 578,68 грн, та наявної переплати орендної плати в сумі 8921,78 грн, судом правомірно задоволено позовні вимоги щодо стягнення неустойки у сумі 136693,04 грн (389193,50 грн - 8921,78грн - 243578,68 = 136 693,04грн).
При цьому посилання апелянта на подвійне притягнення його до відповідальності, з огляду на одночасне стягнення орендної плати та неустойки у вигляді подвійної орендної плати, нарахованої за прострочення повернення орендованого майна, за той самий період користування наймачем орендованим майном, не приймаються судом апеляційної інстанції, з урахуванням наступного.
Суд першої інстанції та колегія суддів апеляційного суду в даному випадку враховує висновки, наведені у постанові Об"єднаної Палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі №910/11131/19 стосовно того, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам  ЦК України  та  ГК України.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма  статті 762 ЦК України  ("Плата за користування майном") і охоронна норма частини другої  статті 785 ЦК України  ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.
Отже, положення пункту 3 частини першої статті  3  та статті  627 ЦК України  про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 ЦК України).
Неврахування таких висновків щодо застосування положень цивільного та господарського законодавства на практиці призводить до того, що з орендаря, який після припинення строку дії договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, фактично стягується потрійний розмір орендної плати, а саме: безпосередньо орендна плата, а також неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Такий підхід у регулюванні орендних правовідносин вочевидь не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої  статті 3 Цивільного кодексу України).
Таким чином, положення п.3.12 договору, укладеного між сторонами у даній справі щодо необхідності оплати орендної плати за період фактичного користуванням майном до підписання акту про повернення майна з оренди суперечить засадам цивільного законодавства і не може бути застосоване до спірних відносин.  А здійснені відповідачем оплати  фактично є частиною неустойки за позадоговірне користування майном, які і відраховані судом від загальної суми неустойки, нарахованої позивачем. 

Щодо доводів  апелянта про правомірне користування майном у спірний період та автоматичне продовження дії договору оренди, то колегією суддів вони не приймаються до уваги, з огляду на наступне.
Як вже зазначалось вище, згідно з ч.1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.  
Частиною 4 ст.284 Господарського кодексу України регламентовано, що строк договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Аналогічні положення містяться у ст.764 ЦК України, відповідно до якої якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.
Оскільки предметом договору оренди є державне майно, то до спірних відносин слід застосовувати Закон України "Про оренду державного та комунального майна".
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 17 Закону № 2269-XII (який діяв на момент припинення договору) термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п`ять років, якщо орендар не пропонує менший термін.
У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону (в редакції від 03.10.2019 N 157-IX, яка введена в дію з 01.02.2020) договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше:
набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим  абзацом п`ятим  частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року.
Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом.
Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Відтак, положення як Цивільного кодексу України, так і Законів України "Про оренду державного та комунального майна" (в обох редакціях) передбачають можливість та умови продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах за відсутності заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії.
При цьому заява (повідомлення) орендодавця про припинення договору оренди за закінченням строку договору є одностороннім правочином, який відображає волевиявлення орендодавця у спірних правовідносинах, що не потребує узгодження з орендарем в силу прямої норми закону, і є підставою для припинення відповідних зобов`язальних правовідносин.
Повідомлення орендодавцем орендаря про припинення договору є юридично значимою дією, яка засвідчує наявність такого волевиявлення та забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, є передумовою для настання обумовлених таким одностороннім правочином наслідків також для іншої особи за правилами абзацу третього частини третьої статті 202 Цивільного кодексу України, згідно з якою односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин, що наведене у статті 764 Цивільного кодексу України та у частині другій статті 17 Закону № 2269-XII, спрямоване на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця як власника майна володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
Відповідна правова позиція наведена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постанові від 05.08.2020 по справі № 921/163/19 (п.п. 6.10, 6.17).
Слід відзначити, що відповідно до умов договору та змісту наведених законодавчих приписів сторони не обмежені у праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом строку дії такого договору.
Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду наведеною у постановах від 02.07.2019 по справам № 906/742/18, № 906/743/18, № 906/746/18, від 16.07.2019 у справі №906/744/18, від 13.08.2019 у справі № 906/740/18, від 26.12.2019 у справі № 904/342/19.
Колегія суддів наголошує, що відповідачем, як орендарем, в порядку та у строки, визначені п.5.20 договору відповідна заява про намір продовжити договір оренди позивачу не надсилалась. 
Натомість, позивач у справі звернувся до відповідача та балансоутримувача листом № 11-02-06785 від 18.10.2018 з повідомленням про припинення договору оренди з 20.11.2018 та необхідність повернення орендованого майна орендарем.
На підтвердження вказаних обставин позивачем надані: список згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих № 7 з відбитком поштового штемпеля від 29.10.2018 (із зазначенням номер відправлення - листа №11-02-06785), список згрупованих поштових відправлень листів рекомендованих № 13165, фіскальний чек ПАТ "Укрпошта" від 29.10.2018 та рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №4900066671840 (на якому також проставлений номер листа №11-02-06785), що у своїй сукупності дає можливість встановити вміст поштового відправлення та його номер, дату відправлення, відправника й одержувача та дату одержання останнім відповідного поштового відправлення.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Законодавцем як одну із засад (принципів) господарського судочинства визначено змагальність сторін (п. 4 ч. 3 ст. 2 ГПК України). Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення своїх вимог. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.
Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони, однак не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню у спосіб, який дозволить дотриматись переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної стороною обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі  № 910/18036/17.
Апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд враховує, що одним із елементів права на суд (окрім права на доступ) є принцип процесуальної рівноправності сторін, або так званий принцип "рівної зброї" ("equality of arms"), згідно з яким кожній стороні має бути надано розумну можливість подати обґрунтування своєї позиції за умов, які б   не   ставили цю сторону у становище істотно невигідне по відношенню до опонента.
Цей принцип вимагає насамперед рівності сторін спору в їхніх   процесуальних можливостях щодо подання доказів  і пояснень у судовому провадженні (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands" від 27.10.1993 та "Ankerl v. Switzerland" від 23.10.1996).
З урахуванням наведеного та наданих сторонами доказів, суд апеляційної інстанції констатує, що позивачем надано докази, які більш вірогідно свідчать про те, що Фонд  належним чином виконав свій обов`язок  щодо доведення інформації про припинення дії договору до орендаря, надіславши йому заяву рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідно до вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених  постановою Кабінету Міністру України № 270 від 5 березня 2009 року, що, в свою чергу,  свідчить про добросовісність звернення позивача до відповідача та вчинення позивачем залежних від його волі необхідних дій  у спірних правовідносинах.  
Тому, доводи апелянта про те, що тільки опис вкладення у цінний лист є офіційним підтвердженням наявності у поштовому відправленні того пакету документів, який був надісланий відправником, а тому копія згрупованих відправлень є сумнівним доказом та таким, що не відповідає ст. 78 ГПК України, відхиляються судом апеляційної інстанції. 

З огляду на наведене та відповідно до положень статті 764 Цивільного кодексу України, статті 17 Закону № 2269-XII договір № 12/02-3859-ОД від 20.01.2010 оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, не поновився з 20.11.2018 на строк, який був раніше встановлений договором. Строк його дії припинився 19.11.2018.
Відтак, орендар (відповідач) згідно з умовами пункту 10.11 договору повинен був повернути балансоутримувачу орендоване майно за актом приймання-передавання протягом трьох робочих днів з моменту припинення договору, тобто не пізніше 22.11.2018.
Відповідач доказів прийняття ним заходів до повернення об`єкта оренди за закінченням строку договору чи вчинення позивачем перешкод у його поверненні (зволіканні із прийняттям майна з оренди) суду не надав. 
Отже, неповернення об`єкта оренди за договором у період після закінчення строку дії договору відбулося виключно з вини самого орендаря (відповідача), а тому існують усі правові підстави для застосування до відповідача відповідно до частини другої статті 785 Цивільного кодексу України неустойки, розрахованої за безпідставне користування спірним об`єктом оренди після 19.11.2018, отже, судом підставно задоволено частково позовні вимоги про стягнення неустойки (з урахуванням здійснених відповідачем оплат) та задоволено вимогу про виселення з орендованого приміщення.  
Вказаним спростовуються доводи апелянта про належне виконання з його боку зобов"язань та відсутність вини для застосування неустойки згідно зі ст.785 ЦК України.

Оскільки матеріалами справи доведено направлення позивачем відповідачу листа із позицією щодо припинення дії договору оренди та необхідності повернення орендованого майна та отримання такого листа відповідачем, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, що відповідно до умов договору та змісту наведених законодавчих приписів сторони не обмежені у праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом строку дії такого договору, відхиляються доводи апелянта про те, що орендодавцем не було надано орендарю заяву про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії цього договору, а отже, мала місце "мовчазна згода" орендодавця на поновлення спірного договору на строк, який був раніше встановлений договором і що строк дії договору був автоматично продовжений.

Щодо доводів апелянта про те, що обладнання, яке знаходиться в орендованому майні, є вкрай важливим об`єктом інфраструктури та у такий важкий для країни час забезпечує одну із найбільш важливих потреб населення та Держави – зв`язок, тому вважає, що вимога про виселення оператора телекомунікаційного зв`язку та демонтаж обладнання суттєво погіршать стан мережі, що, в свою чергу, призведе до неминучих втрат для населення та для країни в цілому; що існуватиме загроза відсутності зв"язку на певних територіях, що на даний момент суперечить суспільним інтересам, то вказані доводи не приймаються до уваги судом, оскільки:
- по-перше, надзвичайні обставини, такі як введення воєнного стану у країні, не існували на момент ухвалення рішення у справі (18.02.2022), в той час, як суд апеляційної інстанції надає оцінку обставинам справи та доводам і доказам сторін саме на момент ухвалення рішення у справі; 
- по друге, є визначальними на етапі виконання рішення суду, що в свою чергу, не є підставою для скасування законного рішення суду. 

Стосовно доводів апелянта про те, що судом враховане повторне повідомлення відповідача листом №11-02-08166 від 11.12.2018 про припинення договору та необхідність повернення майна за актом приймання-передачі балансоутримувачу, то ці доводи спростовані змістом оскаржуваного рішення. Зокрема, суд першої інстанції зазначив, що позивач на вказаний лист посилається, втім, доказів його направлення відповідачу у матеріалах справи не має, тому зазначеному листу суд першої інстанції правової оцінки не надавав.

Щодо додаткових доказів, поданих апелянтом на стадії апеляційного оскарження рішення суду, а саме, листа Національної національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій (далі НЦУ) від 14.04.2022 № 68/ВС/03-6 щодо демонтажу обладнання ПрАТ "Київстар" під час воєнного стану та у відбудовний період після закінчення бойових дій в Україні, наданого в додатку до клопотання від 17.05.2022, суд апеляційної інстанції зазначає.
Господарський процесуальний кодекс допускає випадки подачі на стадії апеляційного розгляду нових доказів для підтвердження обставин, на які посилається сторона.
Так, за приписами ч.ч.1, 3 ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У постанові Верховного Суду від 11.09.2019 по справі №922/393/18 викладена правова позиція щодо подання доказів до суду апеляційної інстанції. А саме встановлено, що апеляційним судом обґрунтовано відхилене клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів через те, що цей доказ датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції. 
Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
Аналогічна правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15, від 25.05.2021 у справі №925/1441/20.
Тому вище зазначений лист Національного центру оперативно-технічного управління мережами телекомунікацій (далі НЦУ) від 14.04.2022 № 68/ВС/03-6, поданий відповідачем в додатку до клопотання від 17.05.2022, не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції, а відтак, клопотання апелянта про долучення доказів не задовольняється судом. 

Відповідно до пункту 1 частини першої статті  275  та статті  276 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За викладених обставин, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що    розглядаючи справу, суд першої інстанції дав оцінку наявним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності,    правильно застосував норми матеріального і процесуального права, що у відповідності до  ст. 276 ГПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв`язку із апеляційним оскарженням, згідно  статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.
          
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -                                                          
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київстар"  на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 у справі № 904/8244/21 – залишити без задоволення.
Рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2022 у справі №904/8244/21 – залишити без змін.
Судові витрати Приватного акціонерного товариства "Київстар" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 09.06.2022.

Головуючий суддя                                                                                           О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                              М.О. Дармін

Суддя                                                                                                                         С.Г. Антонік