ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/9154/19  Номер провадження 22-ц/814/1160/22	Головуючий у 1-й інстанції Боговський Д.Є.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 травня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Ряднини І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Полтаві апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Лебединської І.С., на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс»,   ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області, про скасування запису та рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
В листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який неодноразово уточнювала в ході судового розгляду справи, в якому прохала визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений 19.09.2019 між ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» та ОСОБА_2 , посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А., реєстровий № 3027.
В подальшому, доповнила позовні вимоги, прохаючи також скасувати  запис про проведену державну реєстрацію права власності № 33295404 від 17.09.2019 на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» та скасувати  рішення про державну  реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 48758621 від 19.09.2019 року, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишевим В.В.
(т. 1 а.с. 2-12, т. 2 а.с. 24- 41, 147-171, т. 3 а.с. 31- 32).
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що 21.05.2008 між нею та ВАТ «Сведбанк» було укладено Кредитний договір № 2001/0508/71-014, грошові кошти за яким направлені на придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка, в свою чергу, була передана в іпотеку в забезпечення виконання основного зобов`язання. В подальшому, між нею та ВАТ «Сведбанк» укладались Додаткові угоди до Кредитного договору, а також Договори про внесення змін та доповнень до Кредитного договору.
ПАТ «Сведбанк» було відступлено ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, останнє в свою чергу 11.04.2019 уклало із ТОВ «ФК «Капітал Фінанс» Договір купівлі-продажу майнових прав, за яким було продано і право вимоги за кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008.
19.09.2019 державним реєстратором КП «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишевим В.В. зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «ФК «Капітал Фінанс», того ж дня між ТОВ «ФК «Капітал Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А.
Позивач вважає, що державна реєстрація права власності ТОВ «ФК «Капітал Фінанс» на спірну квартиру відбулась з порушенням встановленого законом порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Так, нею не отримано від нового кредитора письмової вимоги про усунення порушень, державному реєстратору не було надано документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Всупереч вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було звернуто стягнення на предмет іпотеки без згоди власника на її відчуження, а в порушення статті 38 Закону України «Про іпотеку» - за майже в два рази заниженою ціною. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» однією з підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень є те, що подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, а тому державним реєстратором було проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «ФК «Капітал Фінанс» з порушенням чинного законодавства.
Також, позивач вважає, що наступний вчинений щодо спірної квартири правочин, договір-купівлі продажу між ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» та ОСОБА_2 , було укладено із порушенням вимог законодавства, що має наслідком його недійсність.
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування запису про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу залишено без задоволення.

короткого змісту вимог апеляційної скарги;
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника, адвоката Лебединської І.С., прохала рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. 
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Скаржник вважає, що місцевий суд в порушення вимог ст. 263 ЦПК України не вірно встановив зміст позовних вимог та в рішенні суду не відобразив позовну вимогу про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс».
При вирішенні спору місцевий суд не врахував вимоги ст. 204 ЦК України щодо правомірності правочинів, та що в разі задоволення її позовних вимог у неї виникне право на витребування майна у крайнього власника спірної квартири.
Скаржник посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені у справах: № 6-2723цс16 постанова від 18.01.2017 року, № 405/7000/18 постанова від 28.04.2021 року, а також на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16ц, від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16ц, та інші постанови. 
Зазначала, що реєстрація права власності за ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Фінанс» проведена незаконно з порушенням вимог  Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,   Закону України «Про іпотеку»  та  Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також без врахування висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених в постанові від 19.05.2020 року у справі №644/3116/18.
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом 21.05.2008 між позивачем ОСОБА_1 (до реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 ) та ВАТ «Сведбанк» укладено Кредитний договір № 2001/0508/71-014, за умовами якого ОСОБА_1 отримано грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 58 000,00 доларів США строком до 20.05.2038 включно. Кредитні кошти були призначені для здійснення ОСОБА_1 розрахунків по договору купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з метою придбання квартири за адресою АДРЕСА_1 .
21.05.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І., за умовами якого для забезпечення належного виконання ОСОБА_1 обов`язків за Кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008 передано в іпотеку належну ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.2008 квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Також, між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладались Додаткові угоди та Договори про внесення змін та доповнень до Кредитного договору № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, якими, в тому числі, змінювалась процентна ставка за кредитом.
В подальшому, 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами, договорами іпотеки, договорами застави та договорами поруки, вказаними у Додатку, в тому числі і щодо Кредитного договору № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008 та Договору іпотеки № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, укладених з ОСОБА_1 .
В повідомленні ПАТ «Дельта Банк» від 05.06.2012 на адресу позивача ОСОБА_1 щодо відступлення права вимоги містилась вказівка на здійснення усіх платежів за кредитним договором з 25.05.2012 на реквізити АТ «Дельта Банк».
11.04.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» було укладено Договір про відступлення права вимоги, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Іванченко В.Ю., за яким до ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» перейшло право вимоги за Кредитним договором № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008 та Договором іпотеки № 2001/0508/71-014 від 21.05.2008, укладених з ОСОБА_1 
17.09.2019 державним реєстратором КП «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишевим В.В. було зареєстровано право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» на підставі Іпотечного договору, посвідченого 21.05.2008 Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І. 
В матеріалах нотаріальної справи міститься іпотечне повідомлення від 02.07.2019 в порядку ст. ст. 37, 38 «Про іпотеку», яким ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» вимагає від ОСОБА_1 погасити заборгованість, а в разі невиконання даної вимоги новий кредитор залишить за собою право на звернення стягнення на предмет іпотеки.
19.09.2019 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко І.А., право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 перейшло від ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Фінанс» до  ОСОБА_2  
11.10.2019 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., право власності на вказану квартиру перейшло від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка є третьою особою у даній справі.
Згідно з даними Реєстру територіальної громади м. Харкова позивач ОСОБА_1 , разом із донькою ОСОБА_6 були зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 у період з 18.04.2019 по 19.09.2019.
Встановивши зазначені обставини, місцевий суд дійшов висновку, що законодавцем вже виключено такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію, а тому заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 у практичному аспекті не зможуть забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить не спроможні надати особі ефективний захист її прав, відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги апеляційний суд дійшов таких висновків. 

доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Статтями 263-265 ЦПК України встановлено вимоги до форми та змісту рішення місцевого суду та перелік питань на які суд зобов`язаний надати відповідь. 
Рішення місцевого суду цим вимогам закону не відповідає.
Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції у мотивувальній частині місцевим судом не зроблено жодних висновків щодо позовних вимог про скасування   рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області Малишева В.В. (індексний номер 48758621 від 19.09.2019 року), про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 за ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» на підставі Іпотечного договору, а також не зроблено жодних висновків щодо наявності чи відсутності підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаної квартири від 19.09.2019 між ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» та ОСОБА_2 .
В зазначеній частині доводи апеляційної скарги є обґрунтованими. 
Встановлення обґрунтованості позову та належності відповідачів обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Щодо належності відповідачів у справі.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на час звернення позивача до суду власником квартири за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, а не відповідача у справі.
На зазначений факт місцевий суд уваги не звернув та не надав даному факту належної правової оцінки. 
Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина 2 статті 48 ЦПК України).
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
Відповідно до статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи».
Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Аналогічні висновки зроблені і в ряді інших постанов Верховного Суду : постанови Великої Палати Верховного Суду), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі№ 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Позовними вимогами позивача є скасування реєстрації права власності на спірну квартиру за попередніми власниками, що прямо впливає на права та обов`язки ОСОБА_3 , за якою наразі зареєстроване право власності, а тому  ОСОБА_3  повинна бути співвідповідачем у справі. 
Незалучення її до участі у справі в якості співвідповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Щодо обґрунтованості позовних вимог та належності обраного позивачем способу захисту.
Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачка вказує, що спірна квартира вибула з її володіння поза її волею, незаконно зареєстроване за ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Фінанс» та, у подальшому, відчужене третім особам. 
Місцевим судом вірно встановлено, що позивачем отримано кредитні кошти в іноземній валюті для придбання житла – квартири за адресою АДРЕСА_1 .
Спірна квартира придбана за кредитні кошти та була передана в іпотеку за Договором іпотеки від 21 травня 2008 року.
У відповідності з умовами розділу 10 вказаного Договору іпотеки іпотекодавець вправі звернути стягнення на предмет іпотеки як в судовому, так і в позасудовому порядку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»). Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду; позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
Згідно з частиною 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).
Отже, за змістом частини 1 статті 33 та частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Умови договору іпотеки та вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
При цьому, належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.
В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності належного надіслання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
Таким чином, недотримання вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.
Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19).
Разом із тим, на час вчинення реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова компанія «Капітал Фінанс» (2019 рік) був чинним та діяв Закон України від 07 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці,
- у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Пункт 2 Розділу П Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-ІХ від 13.04.2021 передбачає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-ІХ) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом.
Дію Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 року) поновлено п`ять місяців з дня набрання чинності Законом № 1381-IX, тобто діє з 23 квітня 2021 року до 23 вересня 2021 року.
У пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) зазначено, що «застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту  відповідного права чи інтересу порушеного, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинення цими діями наслідкам».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) викладено правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається іпотечне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку». Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. До прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя  звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на наведене, Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про те, що іпотечна квартира яка використовувалася позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за банком, а отже у нотаріуса були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за Банком.    
Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
До відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору застосовується віндикація.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу. 
Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту порушених прав та інтересів.
Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.
Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.
Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. 
Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року справа № 522/2202/15-ц).
Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 № 466/8649/16-ц).
З врахуванням вище зазначених правових висновків, з огляду на позицію позивачки про те, що ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» набуло право власності на належну їй квартиру поза її волею, а в подальшому спірна квартира неодноразово була відчужена та крайнім власником спірної квартири є гр. ОСОБА_3 , з якою позивачка у справі не перебуває у договірних відносинах, апеляційні суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту (скасування запису про державну реєстрацію та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс», а також визнання недійсним договору купівлі-продажу між ТОВ «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс» та ОСОБА_2 ) не відповідає змісту порушеного права позивача та є неефективним, а тому в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з цих підстав.
Позивач у справі має право захистити свої порушені права, пред`явивши вимоги до крайнього власника про витребування спірної квартири з підстав передбачених статтею 388 ЦПК України, що буде відповідати належному способу захисту.
Враховуючи висновки апеляційного суду про те, що позивачу в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в зв`язку з обранням неефективного способу захисту порушеного права, апеляційний суд вважає, що в межах даного провадження відсутня необхідність для надання правових висновків щодо доведення обставин вибуття спірної квартири з власності позивачки поза її волею. Ці обставини підлягають встановленню судом під час вирішення спору про витребування майна з чужого володіння. 
Решта доводів апеляційної скарги, в тому числі посилання на правові висновки Верховного Суду лише підтверджують ту обставину, що позивачем обрано неналежний спосіб правового захисту.
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
У відповідності з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи, що рішення місцевого суду не містить висновків щодо усіх позовних вимог, рішення підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з мотивів викладених в цій постанові. 
За таких обстави, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи, не вбачається.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу представника позивача, ОСОБА_1 , адвоката Лебединської І.С., задовольнити частково.
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2021 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Капітал Фінанс», ОСОБА_2 , треті особи – ОСОБА_3 , Департамент реєстрації Харківської міської ради, Комунальне підприємство «Регістр Сервіс» Первомайської міської ради Харківської області, про скасування запису та рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
Повний текст постанови складено 03 травня 2022 року.

Головуючий суддя                                                          П.С. Абрамов

Судді                                                                         В.М. Триголов

А.І. Дорош