27.06.22
22-ц/812/493/22
Провадження № 22-ц/812/493/22 Головуючий суду першої інстанції Рум`янцева Н.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М. 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2022 року м. Миколаїв Справа 489/641/13-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого Царюк Л.М., 
суддів: Темнікової В.І., Яворської Ж.М., 
при секретарі судового засідання – Ковальському Є.В.,
без участі учасників справи 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2022 року про відмову в поновленні пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, постановлену під головуванням судді Рум`янцевої Н.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв, о 09 год 23 хв, повний текст якої складено 26 січня 2022 року, за заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла її представник – ОСОБА_2 , про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, виданого по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»(далі – ПАТ КБ «Надра») про стягнення грошових коштів у зв`язку з виконанням зобов`язання по кредитному договору,

В С Т А Н О В И В:

07 грудня 2021 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник – ОСОБА_2 , звернулась до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.
Доводи заяви обґрунтовувала тим, що 12 вересня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва був виданий виконавчий лист у цивільній справі про стягнення з ОСОБА_3 на її користь грошових коштів у розмірі 100 302 грн 46 коп та 1003 грн судового збору.
17 грудня 2013 року було відкрито виконавче провадження № 41213005 на підставі вказаного виконавчого листа.
У зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, а здійсненні державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, то на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 1999 року) виконавчий лист був повернутий стягувачу. 
25 листопада 2014 року за її заявою було знову відкрито виконавче провадження № 45564743 за вказаним виконавчим документом.
Постановою державного виконавця Корабельного ВДВС від 18 грудня 2014 року виконавчий лист знову їй повернуто з тих же підстав відповідно до пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». 
В січні 2015 року вона звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Корабельного ВДВС, про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року позов було задоволено. Виділено в натурі частку майна ТОВ «Золотий Ангел», пропорційно частці його учасника ОСОБА_3 у статутному фонді ТОВ «Золотий Ангел», а саме Ѕ частку комплекту офісних меблів та Ѕ частку комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5 900 грн.
Звернено стягнення на Ѕ частку комплекту офісних меблів та Ѕ частку комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5900 грн на користь ОСОБА_1 в обсязі, необхідному для погашення кредиторської заборгованості ОСОБА_4 , що становить 100 302, 46 грн.
Вказане рішення було скасовано, справу переглянуто і постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року було ухвалено рішення у справі нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
Таким чином протягом тривалого часу виконавчий лист не пред`являвся до виконання, оскільки було рішення суду, яким було звернуто стягнення на майно боржника.
Але у зв`язку з тим, що вказане рішення було скасовано та з урахуванням того факту, що звернення стягнення на майно боржника можливе лише в рамках виконавчого провадження, вона вважає, що строк пред`явлення виконавчого листа підлягає поновленню.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд поновити строк для пред`явлення виконавчого документа – виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 12 вересня 2013 року у справі № 2/489/799/2013 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 302, 46 грн та 1003 грн судового збору, до виконання.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2022 року відмовлено в задоволенні вищезазначеної заяви.
При цьому ухвала суду мотивована тим, що позивачем отримано виконавчий лист вчасно в межах строку, передбаченого Законом, та виконавчий документ двічі був пред`явлений до примусового виконання.
Обставин, які об`єктивно були б непереборними, не залежали від волевиявлення заявника та були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для заявника щодо своєчасного звернення виконавчого листа до виконання в судовому засіданні не встановлено.
Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , через свого представника, подала апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків викладених в ухвалі обставинам справи, просила скасувати її та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги заяви в повному обсязі.
Поважність причин пропуску строку є оціночним поняттям та має встановлюватися в кожному окремому випадку на підставі відповідних доказів, які в свою чергу оцінюються судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Поважними причинами пропуску строку можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальної дії та підтверджені належними доказами.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, у зв`язку з виконанням зобов`язання по кредитному договору, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року у розмірі 379 897, 91 грн та судовий збір у розмірі 1 820 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року змінено та викладено в наступній редакції. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 302,46 грн сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн судового збору.
Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 23 жовтня 2013 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року залишено без змін.
Вказане свідчить про те, що ОСОБА_3 знала про наявність судових процесів відносно її заборгованості та активно приймала у них участь.
12 вересня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по вказаній справі видано виконавчий лист, який представник ОСОБА_1 отримав 02 жовтня 2013 року.
17 грудня 2013 року за виконавчим листом було відкрито виконавче провадження № 41213005.
30 жовтня 2014 року постановою державного виконавця виконавчий документ був повернутий ОСОБА_1 в зв`язку із відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.
ОСОБА_1 повторно звернулась до державного виконавця та подала виконавчий лист до виконання, на що постановою від 25 листопада 2014 року було відкрито виконавче провадження № 45564743.
12 грудня 2014 заявник звернулась до державного виконавця із заявою, у якій просила вчинити дії щодо виділення частки учасника ТОВ «Золотий Ангел» ОСОБА_3 для наступного звернення на неї стягнення.
Постановою державного виконавця Корабельного ВДВС від 18 грудня 2014 року виконавчий лист по справі № 2/489/799/13 повернуто ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 47 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.
Тобто ОСОБА_1 двічі подавала виконавчий лист до виконання, однак він був повернутий їй без такого. Заборгованість ОСОБА_3 була не погашена, вона знала про її наявність та свідомо її не сплачувала.
В січні 2015 року, в зв`язку із фактичним невиконанням виконавчою службою рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року, ОСОБА_1 звернулась до Корабельного районного суду м. Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_3 , третьої особи – Корабельного відділу ДВС в якій просила виділити в натурі частку в ТОВ «Золотий Ангел», пропорційну частці ОСОБА_3 у статутному фонді цього товариства в розмірі 5 900 грн, а саме Ѕ частку комплекту офісних меблів та Ѕ частку комп`ютерного комплекс, звернути стягнення на виділене майно та припинити участь боржника у товаристві з обмеженою відповідальністю «Золотий Ангел».
При цьому заявник посилалась саме на наявність заборгованості боржника перед нею.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року вищезазначений позов було задоволено
У зв`язку із рішенням суду від 08 грудня 2015 року, у заявника не було необхідності звертатись втретє з виконавчим листом до виконавчої служби, оскільки рішенням суду було звернуто стягнення на частку ОСОБА_3 в статутному капіталі в рахунок погашення наявної заборгованості.
Проте коли вказані рішення було скасовано та в задоволенні позовних вимог було відмовлено питання виконання виконавчого документа у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 знову стало актуальним.
Саме ці обставини вказують на об`єктивність та обґрунтованість підстав, які були зазначені в заяві про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання від 06 грудня 2021 року. Умови пропущення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання є дійсно виключними, оскільки виконавчий лист двічі пред`являвся до виконання, але не був виконаний з причин, що не залежали від волевиявлення ОСОБА_1 .
На час слухання справи від учасників справи відзиву на апеляційну скаргу не надходило. 
Учасники справи в судове засідання не з`явилися, проте про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.
Представник ОСОБА_1 – адвокат Труба К.Б. двічі заявляла клопотання про участь у розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використання власних технічних засобів за допомогою системи «EasyCon», які апеляційній суд задовольняв. Між тим, жодного разу представник адвокат Труба К.Б. на зв`язок з апеляційним судом не виходила, заявивши клопотання через засоби електронного зв`язку про відкладення розгляду справи для необхідності взяти участь у режимі відеоконференції. З урахуванням зазначених обставин та положення частини 5 статті 212 ЦПК України суд не вбачає підстав для задоволення зазначеного клопотання та відкладення розгляду справи. 
При цьому суд приймає до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи судом. Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку неодноразово було предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України, відповідно до висновків якого обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року  у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року  у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі "Красношапка проти України"). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третьої особи ПАТ “КБ “Надра” про стягнення грошових коштів у зв`язку з виконанням зобов`язання по кредитному договору, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти сплачені по кредитному договору №29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006року у розмірі 379897,91грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 820грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 28 серпня 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року змінено та викладено в наступній редакції. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 100 302 грн 46 коп. сплачених грошових коштів по кредитному договору № 29/МК/2006-840 від 09 жовтня 2006 року та 1003 грн судового збору. 
12 вересня 2013 року Ленінським районним судом м. Миколаєва по вказаній справі видано виконавчий лист, який представник позивача отримав 02 жовтня 2013 року.
Постановою державного виконавця Корабельного ВДВС від 17 грудня 2013 року, відкрито виконавче провадження № 41213005 з примусового виконання виконавчого листа по справі № 2/489/799/13 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 100 302,46 грн. 
Постановою того ж державного виконавця Корабельного ВДВС від 30 жовтня 2014 року, цей виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.
За заявою стягувача вдруге постановою державного виконавця Корабельного ВДВС від 25 листопада 2014 року, було відкрито виконавче провадження № 45564743 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 100 302,46 грн, а 18 грудня 2014 року постановою державного виконавця зазначений виконавчий лист повернуто ОСОБА_1 з тих же підстав згідно з пунктом 2 частиною 1 статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутності майна боржника, на яке можливо звернути стягнення.
Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 08 грудня 2015 року, ухваленим за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , виділено в натурі частку майна ТОВ "Золотий Ангел", пропорційну частці його учасника ОСОБА_3 у статутному фонді ТОВ "Золотий Ангел", а саме 1/2 частку комплекту офісних меблів та 1/2 частку комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5900,00 грн. Звернуто стягнення на 1/2 частку комплекту офісних меблів та 1/2 частку комп`ютерного комплексу загальною вартістю 5900,00 грн на користь ОСОБА_1 в обсязі, необхідному для погашення кредиторської заборгованості ОСОБА_3 , що становить 100302,46 грн. Припинено участь ОСОБА_3 у ТОВ "Золотий Ангел". 
Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2019 року за заявою боржника вказане заочне рішення скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку викликавши сторони по справі в судове засідання.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 серпня 2021 року, рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на неї, відмовлено.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (в редакції чинній на час набрання законної сили рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2013 року ) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.
У пункті 1 частини 2 статті 22 вказаного Закону передбачено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.
Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується (частина 2 статті 23 ЗУ «Про виконавче провадження»).
На підставі частини 3 статті 23 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.
Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина 1 статті 58 ). Тобто, дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року№ 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.
Тлумачення пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» свідчить, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Цим пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 640/4782/15-ц.
Ураховуючи наведене, за встановлених у справі обставин вбачається, що строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання закінчився 18 грудня 2015 року.
Згідно з частиною 4 статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Поряд з цим, Закон України «Про виконавче провадження» та процесуальне законодавство передбачають можливість поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Частина 6 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Відповідні норми щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання містяться у статті 433 ЦПК України.
Стягувач, який просить суд поновити пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчого документа, повинен довести, що такий строк пропущено ним з поважних причин, оскільки саме таку умову містить процесуальне законодавство (частина 1 статті 433 ЦПК України).
Чинне процесуальне законодавство не визначає переліку причин, які є поважними (такими, що не залежали від волі стягувача), та за наявності яких суд може поновити пропущений строк для пред`явлення до виконання виконавчого документа.
При цьому, поважність причин є оціночною категорією та повинна визначатися, виходячи з наявності реальних обставин, які фактично унеможливили вчинення особою відповідної процесуальної дії вчасно, тобто в межах строків, установлених законодавством.
Суд при розгляді заяви стягувача повинен виходити з того, що такі причини (обставини) повинні бути об`єктивною перешкодою для особи, на користь якої винесено судовий акт, і яка вчиняє дії для отримання виконавчого документа та його пред`явлення до виконання.
Як встановлено судом першої інстанції заявник своєчасно отримала в суді виконавчий лист про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 та в строки, визначені Законом України «Про виконавче провадження» пред`являла виконавчий лист на виконання. Між тим виконавчий лист повертався стягувачу на підставі пункту 2 частини 1 статті 47, статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції 1999 року) у зв`язку з відсутністю майна боржника, на яке можливо звернути стягнення, що є підставою для переривання строку пред`явлення виконавчого листа до виконання. Остання дата повернення виконавчого листа стягувачу 18 грудня 2014 року. З урахуванням цих обставин останній день строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання це 18 грудня 2015 року.
Протягом цього часу й до звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання 07 грудня 2021 року, тобто майже шість років, виконавчий лист про стягнення грошових коштів з ОСОБА_3 перебував у стягувача. 
Поважність причин пропуску цього строку ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що в січні 2015 року розглядався її позов до стягувача про виділ частки майна товариства та звернення стягнення на цю частку, який 08 грудня 2015 року ухваленим судовим рішенням був задоволений.
Отже, за відсутності будь-яких об`єктивних перешкод ОСОБА_1 не пред`являла до примусового виконання виконавчий лист, виданий за рішенням суду щодо стягнення з ОСОБА_3 100 302 грн 46 коп. 
Та обставина, що ОСОБА_1 звернулась з позовом до суду про виділ частки майна боржника та накладення стягнення на це майно у правовому значенні не змінювало судового рішення щодо стягнення з боржника грошових коштів у розмірі 100 302. 46 грн та не впливало на його виконання, а отже факт скасування 03 серпня 2021 року цього рішення судом апеляційної інстанції та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з процесуальних підстав, правильно визнано судом першої інстанції неповажною причиною для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа для виконання. 
Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявність інших цивільних справ у провадженні судів не є підставою для зупинення чи переривання визначених законодавством строків для пред`явлення виконавчого документу до виконання або є перешкодою для пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.
Аргументи апеляційної скарги про те, що у зв`язку із рішенням суду від 08 грудня 2015 року, у стягувача не було необхідності звертатись втретє з виконавчим листом до виконавчої служби, оскільки рішенням суду було звернуто стягнення на частку ОСОБА_3 в статутному капіталі в рахунок погашення наявної заборгованості не можуть бути взяті до уваги, оскільки спосіб виконання рішення суду не змінювався та виконавчий лист щодо стягнення грошових сум судом при ухваленні судового рішення 08 грудня 2015 року не відкликався, а тому стягувач діяла на свій розсуд.
За такого. колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, порушення судом вимог процесуального права та не правильне застосування судом норм матеріального права судом апеляційної інстанції при перевірці оскарженого судового рішення не встановлено.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Головуючий Л.М. Царюк

Судді В.І. Темнікова

                                                                                    Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.