Справа № 447/1807/21                                Головуючий у 1 інстанції: Павлів В.Р. 
Провадження № 22-ц/811/2441/21                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       17 травня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                     головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
                                     секретаря Метяш С.І.
                               з участю представника заявника ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року в складі судді Павліва В.Р. у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця в порядку ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» у цивільній справі № 447/3276/20, -  
встановив:
У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на рішення державного виконавця, просила визнати неправомірною та скасувати постанову від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження № 65562864, визнати неправомірною та скасувати вимогу від 27.05.2021 у №65562864, визнати неправомірною та скасувати постанову від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 12000.00 грн. у виконавчому провадженні № 65562864, визнати неправомірною та скасувати постанову від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 розміру мінімальних витрат в сумі 230.00 грн. у виконавчому провадженні № 65562864.
Скаргу обгрунтовувала тим, що ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області, справа № 447/3276/20 затверджено мирову угоду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Миколаївської РДА, про визначення місце проживання дитини. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 , а остання зобов`язується не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 , у дні та години визначені відповідачу висновком від 11.06.2020 за № 26 комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області, який затверджено Розпорядженням від 15.06.2020 за № 143, згідно якого останньому встановлено графік побачення з сином: щосереди з 10.00 год. до 20.00 год.; першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 20.00 год.; другу та четверту неділю місяця з 10.00 год. о 20.00 год. за погодженням з матір`ю дитини ОСОБА_2 .
29.05.2021 ОСОБА_2 отримала поштовий конверт з Миколаївського ВДВС, в якому знаходилася постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.05.2021, вимога державного виконавця, постанова про стягнення виконавчого збору, постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та супровідні листи до вказаних постанов.
Вважає, що ухвала суду не передбачає заходи примусового виконання судового рішення, оскільки суд не поклав такого зобов`язання на ОСОБА_2 , таке зобов`язання випливає лише з її волі, а не за рішенням (ухвалою) суду у цій справі. Вказана ухвала суду не передбачає заходи примусового виконання рішень, відтак в розумінні вимог ч. 1 п. 5 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" не є виконавчим документом.
Звертає увагу, що відповідно до п.7 ч.4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень. 
Натомість, старшим державним виконавцем винесено 26.05.2021 постанову про відкриття виконавчого провадження, а не повідомлення про повернення такої ухвали стягувачу без виконання.
Також, ухвала суду від 10.02.2021 постановлена судом у цивільній справі №447/3276/20, предметом якої був позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 , а не про визначення днів та годин побачення батька з сином, чи про усунення батькові дитини перешкод у побаченнях з сином.
Доказом того, що ОСОБА_2 не чинила та не чинить ОСОБА_3 перешкод у спілкуванні та побаченнях з сином є Акт державного виконавця від 02.06.2021, складений старшим державним виконавцем Марутяком О.І. під час виконання вказаної ухвали суду, в якому чітко вказано про те, що ОСОБА_2 забезпечила явку сина на призначену дату та годину, однак син відмовився йти до батька.
Крім цього, у постанові від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП №65562864 вказано назву виконавчого документу: ухвала №447/3276/20 видана 10.01.2021, а у змісті вказаного виконавчого документу, як це зазначено в постанові про відкриття, йдеться про затвердження мирової угоди укладеної 10.02.2021. Просила скаргу задовольнити.
Оскаржуваною ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року скаргу задоволено. 
Виконавче провадження № 65562864 у цивільній справі № 447/3276/20 закрито.
Скасовано постанову від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП № 65562864 старшого державного виконавця   Миколаївського ВДВС у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Марутяка О.І.
Скасовано постанову від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 12000.00 (дванадцять тисяч) грн. у виконавчому провадженні ВП № 65562864 старшого державного виконавця Миколаївського ВДВС у Стрийському   районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) Марутяка О.І.
Скасовано постанову від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 мінімальних витрат в сумі 230.00 (двісті тридцять) грн. у виконавчому провадженні ВП № 65562864 старшого державного виконавця Миколаївського ВДВС у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) Марутяка О.І.
Ухвалу суду оскаржив Миколаївський ВДВС, вважає ухвалу необгрунтованою, оскільки суд не з`ясував у повній мірі обставини, що мають значення у справі, а також неправильно застосував норми процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що судом встановлено, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.05.2021 відповідає вимогам чинного законодавства, відтак відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України суд мав постановити ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Також зазначає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку проводить державний виконавець у межах виконавчого провадження, незалежно від здійснених дій, і є встановленою державною складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у звязку із ймовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Відтак, враховуючи те, що на момент відкриття виконавчого провадження відомості про повне виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні, останнім правомірно прийнято рішення про стягнення виконавчого збору.
Покликається на постанову Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 160/4481/20.
Звертає увагу, що суд першої інстанції застосував ЗУ «Про виконавче провадження», у редакції, яка втратила чинність.
Просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року, прийняти нову постанову, якою відмовити повністю у задоволенні скарги.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на касаційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень (рішення) (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Представник заявника Семенина В.М. в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, просив оскаржуване судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Інші учасники справи в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Постановляючи оскаржувану ухвалу та задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 6556286 від 26.05.2021, винесена при примусовому виконанні ухвали № 447/3276/20 від 10.01.2021, що видав Миколаївський районний суд Львівської області, відповідає вимогам чинного законодавства і винесена відповідно до нього.
При цьому, суд зазначив, що у державного виконавця не має повноважень на перевірку дійсності виконання чи невиконання умов мирової угоди, яка є виконавчим документом, та з врахуванням поданої заяви стягувача про примусове виконання мирової угоди, у державного виконавця не було законних підстав повернути виконавчий документ стягувачу.
Разом з цим, суд скасував постанову від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП № 65562864 старшого державного виконавця   Миколаївського ВДВС у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Львів) Марутяка О.І.
Окремо суд зазначив, що аналіз вищенаведених норм Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є або фактичне виконання судового рішення, або вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про визначення порядку спілкування та участі у вихованні батьком з дитиною є здійснення державним виконавцем дій з примусового виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Так, 26.05.2021 по ВП № 65562864 були винесені дві постанови про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 12000,00 гривень та про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 230,00 гривень.
Судом встановлено факт здійснення виконавцем заходів примусового виконання ухвали Миколаївського районного суду № 447/3276/20 від 10.02.2021, про що було складено відповідний акт, а також встановлено, що виконавче провадження не закінчено, а державним виконавцем не здійснено повторний вихід до боржника з метою виконання ухвали суду.
Оскільки, витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконано примусово та зважаючи на те, що боржниця не чинила перешкод у виконанні рішення суду, що підтверджується актом державного виконавця, суд дійшов висновку, що у даному випадку законом не надано можливості державному виконавцю перевірити факти викладені у заяві стягувача щодо не виконання рішення суду і перевірити обставини викладені в заяві про відкриття виконавчого провадження до відкриття такого. 
Враховуючи наведене та інтереси дитини, суд дійшов висновку, що сума, яку боржниця має сплатити як виконавчий збір, буде надмірним тягарем для неї та дитини, що є у неї на вихованні та утриманні, тому скасував відповідні постанови державного виконавця.
Окремо суд зазначив, що саме воля дитини є визначальним фактором у можливості батька - стягувача спілкуватися та приймати участь у вихованні дитини, а тому батько має шукати підхід до дитини, а не мати, яка є боржником у виконавчому провадженні, сприяти зустрічі батька з дитиною і така не має нести відповідальність за волю дитини з приводу побачень з батьком.
Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали, колегія суддів враховує таке.
Згідно із ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. 
 Зазначене конституційне положення відображено і у ст. 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах.
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у Миколаївському відділі ДВС у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває ухвала Миколаївського районного суду Львіської області від 10.02.2021 по справі № 447/3276/20. 
Вказаною ухвалою суд затвердив мирову угоду, укладену 10 лютого 2021 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 на таких умовах:
Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 . ОСОБА_2 зобов`язується не чинити перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні сина Лесика  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , у дні та години визначені відповідачу ОСОБА_3 висновком від 11.06.2020 за № 26 комісії з питань захисту прав дитини Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області, який затверджено розпорядженням від 15.06.2020 за №143, згідно з яким останньому встановлено графік побачення з сином: - щосереди з 10.00 год. до 20.00 год.; - першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 20.00 год.;- другу та четверту неділю місяця з 10.00 год. до 20.00 год. за погодженням з матір`ю дитини ОСОБА_2 .
Судові витрати у справі, в тому числі сплачену суму судового збору, ОСОБА_2 , залишає за собою, і не заявляє вимоги про стягнення таких понесених нею судових витрат з відповідача - ОСОБА_3 .
Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації Львівської області про визначення місця проживання малолітнього сина разом з матір`ю - закрито.
Із копії постанови про відкриття виконавчого провадження слідує, що ОСОБА_3 звернувся із заявою до державного виконавця про примусове виконання ухвали суду у справі №447/3276/20, якою затверджено мирову угоду.
26.05.2021 старший державний виконавець Миколаївського ВДВС Марутяк О.І. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 65562864 (а.с. 7).
Боржнику ОСОБА_2 надано можливість виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, а також з останньої стягнуто 12000 грн. виконавчого збору (а.с. 12).
Цього ж дня копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження (а.с. 6).
Також, 26.05.2021 старший державний виконавець виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 15-16).
27.05.2021 старший державний виконавець надіслав сторонам виконавчого провадження вимогу та зобов`язав, зокрема, ОСОБА_2 бути присутньою при проведенні виконавчих дій та забезпечити присутність дитини (а.с. 9-10).
Згідно із Актом державного виконавця від 02.06.2021 ОСОБА_2 не чинила перешкоди ОСОБА_3 у спілкуванні та вихованні дитини, однак дитина відмовилася йти до батька (а.с. 17).
Звертаючись із скаргою на дії державного виконавця, а також вимагаючи скасування відповідних процесуальних документів, винесених останнім за наслідками вчинення виконавчих дій, скаржник ОСОБА_2 свої доводи зводить до того, що не чинила та не чинить ОСОБА_3 перешкод у спілкуванні та побаченнях із сином, свідченням чого є Акт державного виконавця від 02.06.2021. Вважає, що ухвала суду не передбачає заходи примусового виконання, оскільки суд не поклав такого зобов`язання на ОСОБА_2 , відтак у розумінні вимог ч. 1 п. 5 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження" не є виконавчим документом, натомість державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, а не повідомлення про повернення такої ухвали стягувачу без виконання. Зазначає про помилку у постанові державного виконавця в частині зазначення дати ухвали суду про затвердження мирової угоди.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню
Примусове виконання судових рішень здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції закону від 02.06.2016 року № 1404-VIII) та положеннями Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції застосовані норми ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції закону № 606-XIV, який втратив чинність, оскільки норми такого були зазначені судом виключно в межах цитування роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003.
Згідно із ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).
Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст. 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Згідно із ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Наведені норми закону дають підстави для висновку про те, що із відкриттям виконавчого провадження, тобто винесенням відповідної постанови, розпочинається примусове виконання судового рішення, при цьому боржнику дається час для виконання рішення суду самостійно, а у разі невиконання такого виконавець виконує його примусово.
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ч. 1, ч. 3 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).
Використовуючи своє право на звернення до суду зі скаргою та вважаючи дії державного виконавця неправомірними, ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця.
Як зазначено у ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України, ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 208 ЦПК України, виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України "Про виконавче провадження". У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.
Зазначене спростовує відповідні доводи ОСОБА_2 , зокрема про те, що ухвала суду про затвердження мирової угоди не є виконавчим документом, в розумінні вимог закону.
Більше того, колегія суддів звертає увагу, що у ст. 4  ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.
Так, у ч. 4 цієї статті визначені випадки, коли виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення.
Поряд з цим, слідуючи вимогам ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.
Іншими словами, у випадках відповідності вимогам закону, виконавчий документ не може бути повернутий виконавцем без прийняття такого до виконання.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 Конституційного Суду України).
Порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення визначений ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження».
Як вже зазначалося вище, ОСОБА_3 , як стягувач звернувся із заявою до Миколаївського відділу ДВС про прийняття до виконання ухвали суду від 10 лютого 2021 року про затвердження мирової угоди, тобто, просив про примусове виконання такої, як судового рішення.
Таким чином, правильно встановивши, що оспорювана постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 6556286 від 26.05.2021, що винесена в межах примусового виконання виконавчого документу № 447/3276/20 виданого Миколаївським районним судом Львівської області, відповідає вимогам чинного законодавства, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність скасування такої, оскільки за відсутності факту порушення прав чи законних інтересів боржника у виконавчому провадженні чи порушень норм матеріального та процесуального закону при вирішенні питання відкриття виконавчого провадження, у суду не було правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 у цій частині.
Не спростовують зазначених висновків і доводи ОСОБА_2 про помилку у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження в частині зазначення у такій неправильної дати ухвали суду про затвердження мирової угоди, як виконавчого документа, оскільки таке не впливає на обов`язковість такої ухвали, як судового рішення, яке набрало законної сили.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова (ст. 74 Закону).
Враховуючи наведене, ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року в частині закриття виконавчого провадження № 65562864 у цивільній справі № 447/3276/20 та скасування постанови старшого державного виконавця   Миколаївського ВДВС у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Марутяка О.І. від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП № 65562864 необхідно скасувати, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні відповідних вимог скарги, що свідчить про підставність доводів апеляційної скарги у цій частині.
Що стосується спірних правовідносин в частині стягнення витрат у виконавчому проваджені, колегія суддів виходить з того, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Пунктом 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.
Водночас, частиною другою статті 74 зазначеного Закону  передбачено, що  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Таким чином, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.
Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі №127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц
З наведених норм права слідує, що ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, залишив поза увагою норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини у цій частині, колегія суддів приходить висновку про необхідність закриття провадження у такій та роз`яснення скаржнику, що розгляд відповідних вимог віднесено до юрисдикції Львівського окружного адміністративного суду.
З врахуванням наведеного та з метою уникнення будь якої преюдиції у майбутньому, колегія суддів не дає правової оцінки правовідносинам та відповідним доказом на їх спростування чи підтвердження, у цій частині.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Миколаївського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) – задовольнити частково.
Ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 22 червня 2021 року – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні вимог скарги ОСОБА_2 про скасування постанови старшого державного виконавця   Миколаївського ВДВС у Стрийському районі Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Львів) Марутяка О.І. від 26.05.2021 про відкриття виконавчого провадження ВП № 65562864 – відмовити.
Провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 про скасування постанови від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в сумі 12000.00 (дванадцять тисяч) грн. у виконавчому провадженні ВП № 65562864 та постанови від 26.05.2021 про стягнення з ОСОБА_2 мінімальних витрат в сумі 230.00 (двісті тридцять) грн. у виконавчому провадженні ВП № 65562864 - закрити. Роз`яснити боржнику ОСОБА_2 право на звернення до суду з цією вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 травня 2022 року.

Головуючий:                                                        А.В. Ніткевич 

Судді:                                                                С.М. Бойко
       
С.М. Копняк