ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/20534/20  Номер провадження 22-ц/814/1105/22	Головуючий у 1-й інстанції Єрмак  Н.В.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Одринської Т.В., Панченка О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Клименко Я.О.,
представника ОСОБА_1 - адвоката Бігдана О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу адвоката Ніколаєва Володимира Олександровича, що представляє інтереси ОСОБА_2 , на рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2020 року, 
у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа – ОСОБА_1 , про видачу обмежувального припису
УСТАНОВИВ:
короткого змісту позовних вимог і рішення суду першої інстанції;
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 .
Заява мотивована тим, що вона з 21 вересня 2018 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_1 , з яким мають спільного сина ОСОБА_3 , 2018 року народження. Разом з сином та донькою від першого шлюбу вони мешкають за адресою АДРЕСА_1 .
02 липня 2020 року за вказаною адресою на ґрунті особистих неприязних взаємовідносин між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_1 спричинив їй середньої тяжкості тілесні ушкодження.
З огляду на зазначене та наявності, на думку заявника, неодноразового фізичного насильства, що чинить ОСОБА_1 відносно неї та дітей, вважає, що вона є жертвою домашнього насилля.
Прохала видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , якому визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього обов`язки, а саме:
заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці спільного проживання із ОСОБА_2 , а також з її дітьми;
заборонити ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб стосовно кримінального провадження № 12020220470003425, порушеного за частиною 1 статті 122 КК України, з питань, пов`язаних із розірванням шлюбу, а також похідних від цього питань, таких як поділ майна чи стягнення аліментів;
Обмежувальний припис видати строком на 6 місяців.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2020 року у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 23.03.2021 рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11 серпня 2021 року касаційну скаргу представника заявника, адвоката Ніколаєва В.О., задоволено частково, постанову Харківського апеляційного суду від 23 березня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Скасовуючи ухвалу апеляційного суду Верховний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства; суд не врахував, що домашнє насильство може проявлятися у формі фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства; не надав будь-якої оцінки ризикам відповідно до Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; не надав оцінки тому, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
короткого змісту вимог апеляційної скарги;
В апеляційній скарзі представник заявниці адвокат Ніколаєв В.О. прохав рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заяви про видачу обмежувального припису.
узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;
Скаржником зазначено, що рішення місцевого суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, навів статистику МВС України з цих справ за 2019 – 2020 роки та послався на норми матеріального права.
Вказував, що відносно ОСОБА_1 протягом 2020 року неодноразово складалися протоколи про адміністративні порушення за вчинення домашнього насильства за ст. 173-2 КУпАП. Факт закриття судом цих справ за спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності не спростовують фактів застосування ОСОБА_1 насильства.
Не враховано місцевим судом, що стосовно ОСОБА_1 вже ухвалювалися рішення про видачу обмежувального припису (справа № 643/8094/18) та було порушено кримінальну справу.
Таким чином, наявні обґрунтовані ризики щодо вчинення ОСОБА_1 насильства повторно. 
узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Нежельска О.С. (а.с. 94-98) прохала рішення місцевого суду залишити без змін , а апеляційну скаргу залишити без задоволення. 
Вказувала, що заява обґрунтована ризиками застосування до заявниці психологічного та фізичного насилля, які належними доказами не підтверджені. 
Факт взаємного, триваючого конфлікту між сторонами не свідчить про наявність ризиків щодо застосування насильства.
Відзив на апеляційну скаргу, що надійшов 19.05.2022 до Полтавського апеляційного суду від адвоката Бігдана О.А., поданий поза межами процесуального строку, встановленого на його подачу, а клопотання про продовження процесуального строку на його подачу відмовлено, тому цей відзив, як процесуальний документ, розцінюється як письмовий виступ адвоката у справі, який він зачитав під час надання пояснень в апеляційному суді. 
встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
Судом встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.09.2018 року.
Від шлюбу мають спільну дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Також, встановлено, що сторони проживають спільно за адресою АДРЕСА_1 . З пояснень сторін слідує, що дана квартира є спільною сумісною власністю сторін.
Відповідно до копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань , 03.07.2020 року за заявою ОСОБА_2 слідчим Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області було внесено відомості до ЄРДР № 12020220470003425 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Повідомлення про підозру ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України вручено 09.12.2020 року.
Також, судом встановлено, що протягом 2020 року відносно ОСОБА_1 складалися протоколи за ст. 172-3 КУпАП, однак провадження у них були закриті в зв`язку із закінченням терміну притягнення особи правопорушника до адміністративної відповідальності.
Відмовляючи в застосуванні обмежувального припису місцевий суд дійшов висновку, що не можна позбавити ОСОБА_1 права на проживання у квартирі, в якій він проживає, та яка перебуває у його спільній сумісній власності, отже позбавити ОСОБА_1 конституційного права на власність та житло, оскільки іншого житла він не має. 
Також, суд першої інстанції виходив з того, що заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_1 домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом не встановлено ризиків настання насильства у майбутньому.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до пунктів 3, 6, 7, 8 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
У частині другій статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Згідно частини третьої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2020 року в справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19 вказано, що «відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. 
Відповідно до пункту 4 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Згідно пункту 14 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» психологічне насильство -форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункту 17 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
Як свідчить зазначена вище практика Верховного Суду, при вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу як позбавлення права на користування власністю , суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. 
Заперечуючи проти застосування обмежувального припису ОСОБА_1 зазначив, що конфлікти виникають внаслідок особистих неприязних відносин.
Обґрунтовуючи заяву,   ОСОБА_2 зазначала, що з лютого 2020 року стосунки між подружжям значно погіршились. Вона почала відчувати на собі психологічне насильство з боку ОСОБА_1 , яке виражалось в образливих та принижуючих її людську гідність висловлюваннях, погрозах фізичним насиллям, погрозах вигнати з дому її з дітьми. 02.07.2020 року, на ґрунті особистих неприязних взаємовідносин, між сторонами виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_1 спричинив їй тілесні ушкодження середньої тяжкості.
На час звернення до місцевого суду ОСОБА_2 в заяві зазначила, що з лютого 2020  року ставлення з боку ОСОБА_1 по відношенню до неї різко погіршилося.
Вона почала відчувати на собі психологічне насильство, яке виражалося в образливих та принижуючих її людську гідність висловлюваннях погрозам фізичного насильства, погрозах вигнати її з дітьми з дому.
На час ухвалення рішення місцевого суду на підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи було долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.07.2020 року .
Відповідно до цього Витягу за заявою ОСОБА_2 слідчим Московського відділу поліції ГУ НП в Харківській області було внесено відомості до ЄРДР № 12020220470003425 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Повідомлення про підозру ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 122 КК України вручено 09.12.2020 року (а.с.15-18).
З цих матеріалів слідує, що 02.07.2020 року за місцем проживання сторін, внаслідок особистих неприязних відносин, виникла сварка, під час якої ОСОБА_2 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження – «закритий перелом дистальної фаланги 3 пальця лівої кисті без зміщення».
На час розгляду справи апеляційним судом кримінальне провадження не закінчено.
В заяві та в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказала, що ОСОБА_1 неодноразово вчиняв прояви сімейного насильства, в зв`язку з чим вона вимушена була звертатися до Московського ВП ГУНП в Харківській області із заявами 16.10.2020 року, 23.10.2020 року та 09.11.2020 року. Зазначала, що адміністративні справи за ст. 173-2 КУпАП повинні бути розглянуті протягом трьох місяців, а адміністративне законодавство є застарілим. (адміністративні справи № 643/15281/20, 643/15284/20, 643/18839/20 )
Разом з тим, до матеріалів справи взагалі не долучені копії адміністративних матеріалів.
З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що, дійсно, в провадженні судів перебували вищевказані справи.
Зі змісту постанови Московського районного суду м. Харкова від 09.03.2021 року, справа № 643/18839/20 (провадження № 3/643/475/21) вбачається, що «05.11.2020 року о 08.30 год. ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем мешкання, вчинив сварку з дружиною ОСОБА_2 , під час якої висловлювалась нецензурною лайкою, чим вчинив насильство в сім`ї. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Правопорушення було вчинено 05.11.2020 р. Згідно ст. 38 КУпАП України, адміністративне провадження підлягає закриттю, в зв`язку з тим, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш ніж через три місяця з дня вчинення правопорушення, у відповідності до ст. 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю в разі закінчення на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 цього Кодексу. 
В постановах суду від 23.11.2020 у справі № 643/15281/20 (провадження № 3/643/3938/20), справі № 643/15284/20 (провадження № 3/643/3939/20) відсутній виклад фактичних обставин справи, лише зазначено, що пропущено строк для притягнення особи до адміністративної відповідальності. 
У відповідності з вимогами ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених   ЦПК  України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.(ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України) 
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К.» та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Оцінюючи фактори небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства апеляційний        суд, врахувавши пояснення ОСОБА_2 , пояснення ОСОБА_1 , з`ясувавши обставини конфлікту та виявивши чинники і умови, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, вважає, що відсутні докази на підтвердження обставин про те, що поведінка ОСОБА_5 несе вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Сам лише факт заподіяння заявниці 02.07.2021 року  середньої тяжкості  тілесні  ушкодження –  «закритий  перелом дистальної фаланги  3  пальця лівої кисті  без  зміщення», не є достатнім доказом для застосування вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». 
З матеріалів справи вбачається, що заявниця звернулася до суду із заявою про застосування обмежувального припису через 5 місяців після заподіяння їй тілесних ушкоджень. 
Тобто, протягом п`яти місяців ОСОБА_2 не вважала, що наявні підстави для застосування такого обмежувального припису, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) ОСОБА_1 поряд із нею, як постраждалою особою.
Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що протягом 2018 року до ОСОБА_1 вже застосовувався обмежувальний припис, не може безумовно свідчити про наявність законних підстав для задоволення її повторної заяви, і не доводить небезпеки вчинення ним домашнього насильства.
Ані в заяві, ані в ході розгляду справи місцевим судом, ані в доводах апеляційної скарги ОСОБА_2 не  обґрунтувала  належним  чином   та  не зазначила  фактори небезпеки  ризиків щодо необхідність застосування такого обмежувального припису як заборона ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто та через третіх осіб, стосовно кримінального провадження № 12020220470003425 за частиною першою статті 122 КК України, питань, пов`язаних із розірванням шлюбу, а також похідних з цього питань, таких як поділ майна чи стягнення аліментів.
З урахуванням зазначених обставин, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги в частині помилковості висновків місцевого суду про втручання у право власності особи на підставі ст. 1 Протоколу № 1 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод обґрунтованими, а в решті доводи апеляційної скарги в частині наявності факторів ризику щодо застосування насильства в майбутньому - висновків місцевого суду не спростували.
Апеляційний суд зазначає, що посилання в апеляційній скарзі на статистичні дані не можна розцінювати як доводи апеляційної скарги, яким необхідно надавати правову оцінку.
Крім того, апеляційний суд зазначає, що з часу подання заяви про застосування обмежувального припису пройшов значний час, обставини справи істотно змінилися, зокрема сторони розірвали шлюб та на даний час відсутні докази, які свідчать про продовження існування факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства та необхідності (нагальності) застосування обмежувальних приписів. 
висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
Відповідно до  п. 3, 4,  ч. 1  ст. 376   ЦПК  України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Як зазначено вище, висновки місцевого суду в частині «неможливості позбавлення ОСОБА_1 права на проживання в квартирі, в якій він проживає, та яка перебуває у його спільній сумісній власності, отже позбавити ОСОБА_1 конституційного права на власність та житло, оскільки іншого житла він не має» є невірними та суперечать вимогам матеріального та процесуального права. 
В зв`язку з чим рішення місцевого суду необхідно змінити, уточнивши, що підставою для відмови є недоведеність обставин настання ризиків насильства у майбутньому.
Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 3, 4, ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Ніколаєва Володимира Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , - задовольнити частково. 
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2020 року, змінити в частині мотивів відмови в задоволенні заяви, уточнивши, що підставою для відмови є недоведеність обставин настання ризиків насильства у майбутньому.
В іншій частині рішення Московського районного суду міста Харкова від 28 грудня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 17 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                          П.С. Абрамов

Судді                 Т.В. Одринська 

О.О. Панченко