Постанова
Іменем України
 
29 червня 2022 року
місто Київ
 
справа № 638/12779/20
провадження № 61-12308св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Департамент реєстрації Харківської міської ради,
третя особа -  ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року, ухвалене суддею Рибальченко Л. М., та постанову Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі Бурлаки І. В., Хорошевського О. М., Яцини В. Б.,
ВСТАНОВИВ:
І. ФАБУЛА СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вересні 2020 року звернулися до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 30 вересня 2019 року щодо зняття їх з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язання відповідача поновити їх за місцем реєстрації за цією адресою.
Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що вони з 06 березня 2002 року були зареєстровані та фактично проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Проте 30 вересня 2019 року без їхньої згоди та без будь-якого рішення суду їх знято з реєстрації за зазначеною адресою. 
Листом від 15 вересня 2020 року Департамент реєстрації Харківської міської ради повідомив, що підставою зняття їх з реєстрації є договір дарування квартири від 27 вересня 2019 року. Новий власник квартири ОСОБА_3 подала заяву до Департаменту реєстрації Харківської міської ради про зняття їх з реєстрації.
Позивачі вважали, що дії відповідача щодо зняття їх з реєстрації порушують їх права на житло та користування житловим приміщенням.
Стислий виклад заперечень інших учасників справи
Департамент реєстрації Харківської міської ради та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позову, вважаючи його безпідставним, необґрунтованим та не доведеним належними та допустимими доказами.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням від 02 лютого 2021 року Дзержинський районний суд міста Харкова частково задовольнив позов.
Визнав протиправним та скасував рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 30 вересня 2019 року щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
В іншій частині вимог позову відмовив. Здійснив розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі не зверталися із заявами до відповідача про зняття їх з реєстраційного обліку за місцем проживання, суд не ухвалював рішення про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, тому зняття позивачів з реєстраційного обліку за місцем проживання є незаконним. Суд першої інстанції зробив висновок про те, що перехід права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для припинення права користування житловим приміщенням.
Постановою від 22 червня 2021 року Харківський апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради, рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року в оскаржуваній частині - без змін
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився з висновками цього суду про те, що за браком заяви особи про зняття її з реєстраційного обліку за місцем її проживання - факт переходу права власності на житло не є безумовною підставою для зняття її з реєстраційного обліку за адресою цього житлового приміщення.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
Департамент реєстрації Харківської міської ради 21 липня 2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Департамент реєстрації Харківської міської ради, наполягаючи на тому, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, як підстави касаційного оскарження наведених судових рішень визначив, що:
- суд апеляційної інстанції застосував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), проте не врахував окрему думку у цій справі, у якій зазначено, що з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у члена його сім`ї. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18);
- відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у новій редакції;
- суд першої інстанції застосував положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у нечинній (попередній) редакції, а саме 2011 року, однак зазначена норма права мала бути застосована у редакції, що діяла на час зняття позивачів з реєстраційного обліку за місцем їх проживання, а саме 30 вересня 2019 року, яка визначала право зняття з реєстраційного обліку осіб за їх місцем проживання на підставі документів, що свідчать про припинення права користування житловим приміщенням у зв`язку з відчуженням.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у листопаді2021 року із застосуванням засобів поштового зв`язку надіслали до Верховного Суду відзив, у якому просили касаційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою від 18 жовтня 2021 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у справі.
За змістом правила частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі -ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом застосовані правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності належала ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 березня 2019 року.
У зазначеній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 06 березня 2002 року, що підтверджується їх паспортами громадянина.
27 вересня 2019 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О., за № 5697; здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 .
30 вересня 2019 року ОСОБА_3 подала до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради заяву про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
30 вересня 2019 року відповідач ухвалив рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за зазначеною адресою у зв`язку з припиненням у цих осіб підстав на право користування житловим приміщенням в силу його відчуження.
Право, застосоване судом
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору, пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1990 року у справі Powell and Rayner v. the U.K.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року в справі Gillow v. the U.K.), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року в справі Larkos v. Cyprus).
Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Згідно з пунктом 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207
(далі - Правила) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Отже, при здійсненні зняття з реєстрації місця проживання особи до уповноваженого органу подаються документи, зі змісту яких випливає про позбавлення права користування житловим приміщенням, судове рішення, що набрало законної сили, інший документ, який свідчить про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Відповідно до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20) зроблено висновок, що «відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду. Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання».
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що заяв від позивачів про зняття їх з місця реєстрації не надходило, судові рішення, якими визнано позивачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, виселено їх чи знято з реєстрації місця проживання, не ухвалювалися.
За встановлених обставин суди зробили обґрунтовані висновки про те, що лише перехід права власності від однієї особи до іншої не може бути єдиною та достатньою підставою для підтвердження припинення підстав існування права позивачів на користування зазначеною квартирою.
Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що відповідач порушив законодавство, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку, що є підставою для задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту реєстрації Харківської міської ради від 30 вересня 2019 року щодо зняття з реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у новій редакції, оскільки такі висновкивикладені у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20), від 02 червня 2021 року в справі № 615/1011/19 (провадження № 61-1428св21), від 15 липня 2021 року в справі № 757/36194/19 (провадження № 61-4527св21), від 23 жовтня 2021 року в справі № 638/11233/20 
(провадження № 61-6737св21), від 25 листопада 2021 року в справі № 638/7196/19 (провадження № 61-1426св21).
Безпідставними є й доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував окрему думку судді стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), у якій зазначено, що з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у члена його сім`ї.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України суди мають враховувати висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені саме в постановах Верховного Суду. ЦПК України не передбачає обов`язку врахування висновків, викладених в окремих думках суддів Верховного Суду. Отже, не існує законодавчо визначених підстав для врахування судом апеляційної інстанції окремої думки судді стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Надаючи оцінку можливості ОСОБА_3 як нового власника квартири захистити свої права, суд апеляційної інстанції звернув увагу на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19). Відповідно до цього висновку не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, самий лише факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по суті є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц (провадження № 61-18966св18) за позовом про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом виселення, оскільки у зазначеній справі та справі, що переглядається, відмінними є фактичні обставини та правове регулювання.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував положення статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у нечинній (попередній) редакції, а саме 2011 року, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки врахування попередньої редакції зазначеної статті не вплинуло на правильність застосування норми права та висновки суду першої інстанції по суті спору. Крім того, суд апеляційної інстанції надав відповідь на аналогічний довід апеляційної скарги, застосував статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для часткового задоволення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вмотивованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційні скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків судів першої та апеляційної інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення. Повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03).
Переглянувши у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, з урахуванням того, що суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених у касаційній скарзі постановах.
Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту реєстрації Харківської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 02 лютого 2021 року та постанову Харківського апеляційного суду від 22 червня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                            С. О. Погрібний
 
І. Ю. Гулейков
 
О. В. Ступак