КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                   
Апеляційне провадження                                            
№ 22-ц/824/397/2022                                                                         
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

04 травня 2022року                                                                            місто Київ
                                                                                                   справа № 940/902/21
                               
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                       суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                       
розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Косович Т.П., у справі за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути солідарно з  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 :
заборгованість за кредитним договором в розмірі 186810,30 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 144625.25 грн., заборгованості за відсотками - 42185,05 грн.;
судовий збірурозмірі 2802,15 грн.;
витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18681,03 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що 05 листопада 2019 року між АТ«Кредобанк» та ОСОБА_2  був укладений кредитний договір №СL-235065, відповідно до умов якого останній було надано кредит у розмірі 150000 грн., строком до 04 листопада 2024 року, з процентною ставкою 35% річних.
Вказував, що 05 листопада 2019 року ОСОБА_2  було підписано анкету-заяву №СL-235065 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім'єю  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що також підтверджується штампом у паспорті ОСОБА_2
Зазначав, що   ОСОБА_3 шляхом підписання анкети-заяви підтвердиласвоїм підписом, що суму отриманого нею кредиту вона просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого із подружжя.
Посилався на те, що якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за вказаним договором виникають в обох із подружжя, незважаючи на відсутність у законі прямої вказівки на солідарну відповідальність.
Вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши позичальникукредит у повному обсязі, однак ОСОБА_3  умови кредитного договору не виконує, а тому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість, яка утворилася станом на 04 червня 2021 року по кредитному договору в розмірі 186810,30грн.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року позов АТ «Кредобанк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 186810,30 грн.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк», сплачений судовий збір по 1402 грн. з кожного.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, якимстягнути з ОСОБА_2 на користь АТ «Кредобанк» 186810,30 грн.
В обґрунтування вимог посилався на те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не повідомляв його про розгляд справи, таким чином обмежив його у праві надання відзиву на позовну заяву.
Вказував, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивач не надав жодних доказів досудового врегулювання претензії.
Зазначав, що суд першої інстанції не врахував, що він офіційно розлучений з колишньою дружиною  ОСОБА_2 з 23 квітня 2021 року згідно рішення суду.
Зауважував, що з колишньою дружиною фактично він не проживав і не вів спільне господарство з 2013 року. 
Вказував, що він 8 років проживає з іншою цивільною дружиною і ніякого відношення до кредитних позик   ОСОБА_2  не мав і не маю, оскільки вони не вели і не ведуть спільне господарство багато років.
Посилався на те, що суд першої інстанції приймаючи рішення мотивував тим, що колишня дружина ОСОБА_2 при взятті кредиту заповнювала анкету-заяву, у якій зазначила недостовірні дані опитування, таким чином анкета-заява не являється документом, або підтвердженням достовірного факту доказування.
Відзиву на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надійшло.
У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.
З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, 05 листопада 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CL-235065, відповідно до якого останній на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового використання грошових коштів було надано кредит у розмірі 150000 грн., строком до 04 листопада 2024, з процентною ставкою 35% річних.
Відповідно до п.2.4 кредитного договору, позичальник доручає банку здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на поточні потреби в сумі 150000 грн. на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 , відкритий у відділенні ПАТ «Кредобанк». 
Згідно з п.4.2 договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» ( фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів) за ставкою, визначеною в п.4.1 договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі. 
05 листопада 2019 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву №CL-235065 фізичної особи на отримання готівкового кредиту.
З розрахунку заборгованості за договором кредиту вбачається, що у зв`язку з невиконанням зобов`язань за договором у позичальника утворилась заборгованість, яка станом на 04 червня 2021 року становить186810,30 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту - 144625.25 грн., заборгованості за відсотками - 42185,05 грн.
13 травня 2021 року АТ «Кредобанк» надіслало ОСОБА_2 досудову вимогу про дострокове стягнення заборгованості за договором в сумі 181906,64 грн., яка складається із: заборгованості по тілу кредиту в сумі 144625,25 грн., заборгованості за відсотками в сумі 37281,39 грн. та просило повернути заборгованість протягом 30-ти днів з дня отримання вказаного повідомлення відповідно до умов п.6.10 договору. 
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, досудова вимога 10 червня 2021 року була вручена особисто ОСОБА_2 . 
Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Кредобанк» посилалося на те, що умови кредитного договору належним чином позичальником не виконуються, у зв`язку з чим просило стягнути заборгованість з відповідачів солідарно, так як відповідач ОСОБА_2 є дружиною відповідача ОСОБА_1 , кредит був отриманий позичальником на побутові потреби і використаний в інтересах сім`ї, а тому подружжя несе солідарну відповідальність по погашенню вказаного кредиту.
 Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Кредобанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 186810,30 грн., суд першої інстанції, виходив з наявності правових підстав для задоволення вказаних вимог.
При цьому, суд першої інстанції посилався на правову позицію Верховного Суду у справі №205/5882/18 від 07 жовтня 2020 року щодо того, що якщо позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі - солідарним відповідачем виступає інший з подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. 
Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
Вимогами ст.1056 ЦК України визначено, що у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як вбачається з матеріалів справи, банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 150000 грн., що підтверджується меморіальним ордером №63962104. 
З наданого АТ «Кредобанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник ОСОБА_2 не в повному обсязі виконувала свої зобов`язання, не здійснювала щомісячно необхідні платежі по тілу кредиту та по відсотках, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 186810,30 грн. 
Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідача ОСОБА_1 , позивач посилався на положення ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України. 
Відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Згідно вимог ч.ч.1, 2 ,4 статі 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. 
У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. 
У позові банк зазначав, що доказом того, що ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_1 є штамп у паспорті ОСОБА_2 .
З умов договору кредиту №СL-235065 від 05 листопада 2019 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 , паспорту споживчого кредиту, анкети-заяви            №СL-235065 підписаної ОСОБА_2 вбачається, що наданий АТ «Кредобанк» кредит в сумі 150000 грн. є споживчим, так як взятий на поточні потреби споживача. 
Шляхом підписання анкети-заяви №СL-235065 від 05 листопада 2019 року ОСОБА_2 підтвердила, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. 
ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову в частині стягнення з нього суми заборгованості, вказував на те, що він розлучений з колишньою дружиною  ОСОБА_2 з 23 квітня 2021 року. Зауважував, що з колишньою дружиною фактично він не проживав і не вів спільне господарство з 2013 року, оскільки 8 років він проживає з іншою цивільною дружиною і ніякого відношення до кредитних позик   ОСОБА_2  не мав, оскільки вони не вели спільне господарство багато років. Посилався на те, що суд першої інстанції приймаючи рішення мотивував його тим, що колишня дружина ОСОБА_2 при взятті кредиту заповнювала анкету-заяву, у якій зазначила недостовірні дані опитування, таким чином анкета-заява не являється документом, або підтвердженням достовірного факту доказування.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 23 квітня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 листопада 1994 року розірвано.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
В кредитному договорі №СL-235065 від 05 листопада 2019 року та в паспорті споживчого кредиту зазначеного, що кредит надається на поточні потреби, а на які не зазначено. 
В анкеті-заяві №СL-235065 від 05 листопада 2019 року зазначено, що мета отримання кредиту - ремонт, проте, не зазначено ремонт чого і де.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено належними доказами, що отримані в кредит кошти були використані ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, для проведення ремонту в житлі, де вона проживала сумісно з чоловіком ОСОБА_1 .
А відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №СL-235065 від 05 листопада 2019 року, укладеного між банком та ОСОБА_2 .
Оцінивши в сукупності надані суду докази з урахуванням вимог ч.3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, колегія суддів приходить до висновку про необгрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем ОСОБА_2 грошові кошти за кредитним договором №СL-235065 від 05 листопада 2019 року були використані в інтересах сім'ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов'язків для другого з подружжя.
Таким чином, у задоволенні позову банку до колишнього чоловіка позичальника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 слід відмовити.
 Оскільки ОСОБА_2 не виконала у повному обсязі свої зобов`язання за кредитним договором перед АТ «Кредобанк», отже наявні правові підстави для стягнення з позичальника на користь банку заборгованості у розмірі 186810,30 грн.
Наведеного суд першої інстанції не врахував, отже, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення вимог про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_2 та відмову у задоволенні вимог про стягнення заборгованості з відповідача            ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не повідомляв ОСОБА_1 про розгляд справи, таким чином обмежив його у праві надання відзиву на позовну заяву, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 було направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, яку останній отримав, про свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.52).
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Крім того, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу в розмірі 18681,03 грн.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною четвертою статті 141 ЦПК України, визначені також положеннями частин шостої, сьомої, дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, між АО «Бізнес і право» та АТ «Кредобанк» був укладений договір про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року, проте позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували обсяг наданих послуг і виконаних робіт Адвокатським об`єднанням, із зазначенням часу їх виконання та вартість робіт, не надано акту виконаних робіт, а відтак відсутні правові підстави для відшкодування витрат за надання правової допомоги АТ «Кредобанк».
Згідно з  ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Колегія суддів вважає необхідним стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати у розмірі 2802,15 грн. 
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

                                                  П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року - скасувати та ухвалити нове.
 
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою:    АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків  НОМЕР_2  на користь Акціонерного товариства «Кредобанк», місцезнаходження: вул. Сахарова, 78, місто Львів, код ЄДРПОУ 09807862заборгованість за кредитним договором у розмірі 186810 грн. 30 коп. та судові витрати у розмірі 2802 грн.               15 коп.
 
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.
   
Головуючий:
 
Судді: