П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

__________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/2929/19	

Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді - Осіпова Ю.В.,
суддів - Косцової І.П., Скрипченка В.О., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року (м.Одеса, дата складання повного тексту рішення - 07.12.2021р.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу, зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:
У травні 2019р. ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС України в Одеській області, в якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати Вимогу від 19.11.2018р. №Ф-1028-25 про сплату боргу (недоїмки) в сумі19028,26 грн.;
- зобов`язати виключити з інтегрованої автоматизованої системи “Податковий блок” заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у повному обсязі.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, щоотримана ним у лютому 2019р. спірна Вимога податкового органу від 19.11.2018р. є протиправною, оскільки по-перше, він є інвалідом 2-ї групи та отримує соціальну допомогу,по-друге, жодного договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового соціального страхування не укладав, по третє, перебуваючи довгий час на стаціонарному лікуванні у психіатричному закладі в зв`язку зі стійким психічним розладом здоров`я, не лише не здійснював свою підприємницьку діяльність, а й не усвідомлював наслідки такого нездійснення та по-четверте, з 08.02.2019р.взагалі прийняв рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Представник відповідача надав до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги категорично не визнав та просив відмовити у їх задоволенні.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2019 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовлено у повному обсязі.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019р. задоволено апеляційну скаргу представника позивача, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2019р. та прийнято нове – про часткове задоволення позову. Визнано протиправною та скасовано Вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018р. Зобов`язано ГУ ДФС в Одеській області зменшити в інтегрованій автоматизованій системі “Податковий блок” заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові.В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 18.11.2020р. – частково задоволено касаційну скаргу представника позивача, скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.08.2019р. та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2019р., а справу направлено на новий розгляд до суду 1-ї інстанції.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 – задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано Вимогу №Ф-1028-25 від 19.11.2018р. про сплату боргу (недоїмки). Зобов`язано ГУ ДФС в Одеській області зменшити в інтегрованій автоматизованій системі “Податковий блок” заборгованість ФОП ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові. В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача 05.01.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07.12.2021р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач та його представник дане рішення суду 1-ї інстанції від 07.12.2021р. в апеляційному порядку не оскаржили.
19.01.2022р. матеріали даної справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 
Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.02.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.
Позивач та його представник своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, судом 2-ї інстанції можуть бути розглянуті в порядку письмового провадження.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).
Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність належних підстав для її задоволення.
Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 
Позивач - ОСОБА_1 з 02.07.2013р. мав статус фізичної особи-підприємцязнаходилася на податковому обліку в ГУ ДПС України в Одеській області.
08.02.2019 року було внесено запис №25480060003003225 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації «припинення» підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
26.11.2018 року, згідно Довідки до Акту огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААБ №038244, позивачу встановлено 2 (другу) групу інвалідності за загальним захворюванням. Інвалідність встановлена до 01.12.2019 року.
26.11.2018р. позивачу, на підставі посвідчення Серії НОМЕР_1 , виданого 17.01.2019р., призначено виплату державної соціальної допомогиз 26.11.2018р. по 30.11.2019р.
В період з квітня 2018 року до листопада 2018 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному закладі та підприємницьку діяльність не здійснював.
Відповідно до поданих платником податків податкових декларацій про майновий стан і доходи, загальна   сума доходів ФОП ОСОБА_1 в період з 01.01.2017р. по 31.12.2017р. складає   - 0,00 грн.; в період з 01.01.2018р. по 31.12.2018р. складає   - 0,00 грн.
19.11.2018р. уповноваженою особо ГУ ДПС в Одеській області відносно позивача сформовано Вимогу  №Ф-1028-25 про сплату боргу (недоїмки), який виник з заборгованості по сплаті єдиного внеску за період з 01.01.2017р. по 31.10.2018р.- у сумі 19028,26 грн. 
Не погоджуючись с такими діями та рішенням контролюючого органу, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Повторно вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з урахуванням викладених у постанові Верховного суду від 18.11.2020р. висновків,  виходив з часткової обґрунтованості позовних вимог та, відповідно, з часткової неправомірності спірного рішення відповідача. 
Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, в цілому погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010р.  2464-VI.
Так, як визначено приписами п.п.2,6 ч.1 ст.1 вказаного Закону №2464, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Як передбачено положеннями п.4 ч.1 ст.4 Закон України №2464, платниками єдиного внеску - є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Пунктами 1,2,4 ч.2 ст.6 вказаного Закону №2464 визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
У пунктах 2, 3 ч.1 ст.7 Закону України № 2464 чітко визначено базу нарахування єдиного внеску, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 ч.1 ст.4 цього Закону єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.
Як зазначено у п.5 ч.1 ст.1 цього ж Закону №2464, мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що чинне законодавство у сфері збору та обліку єдиного внеску не пов`язує фактичне проведення фізичними особами-підприємцями своєї підприємницької діяльності із обов`язком сплати єдиного внеску. Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок сплати єдиного внеску, за відсутності інших умов, пов`язаний саме із статусом суб`єкта підприємницької діяльності і припиняється разом із внесенням відомостей щодо припинення діяльності саме фізичної особи-підприємця. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Разом з тим, слід звернути увагу на те, що як вбачається з вимог ч.4 ст.4 Закону України №2464, особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином, Законом України №2464 встановлені 2 (дві) чітко сформульовані обов`язкові вимоги за яких особа звільняється від сплати єдиного внеску: 1) особа є пенсіонером за віком або інвалідом; 2) особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
Так, як встановлено судами обох інстанцій, 26.11.2018р. позивачу було встановлено інвалідність ІІ групи та з цієї ж дати, йому виплачувалася державна соціальна допомога. 
Проте, як видно з матеріалів справи, спірну Вимогу було сформовано - 19.11.2018р. (т.б. за 7 днів до встановлення позивачу інвалідності), але зазначена в ній сума боргу фактично була нарахована за період - з 01.01.2017р. по 31.10.2018р., т.б. станом до 31.10.2018р.
Таким чином, відповідачем фактично було охоплено період, коли обов`язок позивача щодо сплати єдиного внеску не було знівельовано його статусом особи з інвалідністю та отримувача соціальної допомоги внаслідок наявності у законодавстві пільг щодо такої категорії осіб.
Далі, що ж стосується самої процедури нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, то це питання чітко визначено Законом України №2464, а нарахування і сплата фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, в свою чергу, визначає «Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (затв. наказом МФУ №449 від 20.04.2015р.).
Так, відповідно до п.10 розділу ІV вказаної   Інструкції №449, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Разом з тим, ст.9 Закону №2464 та п.10 розділу ІV Інструкції передбачено, що обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється не тільки на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських    документів ,    а і    інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Таким чином, на підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що підпунктом 2 пункту другого розділу VII Інструкції чітко передбачено, що розрахунок цієї фінансової санкції (за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску) здійснюється на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів. 
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує висновки щодо застосування норм права, що викладені у постанові Верховного Суду від 13.11.2018р. (справа №813/4686/16), які, відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України, підлягають обов`язковому врахуванню судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Що ж стосується доводів позивача про те, що він був несвоєчасно обізнаний про обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок, то колегія суддів, як і суд 1-ї інстанції, оцінює їх критично та до уваги не приймає, оскільки згідно принципу «Ignorantiajurisnonexcusat» та положень ст.68 Конституції України, в Україні встановлена презумпція знання законодавства, а незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності. При цьому, суд також звертає увагу й на той факт, що чинне законодавство не передбачає такого звільнення від сплати єдиного внеску, як необізнаність або несвоєчасна обізнаність фізичної особи-підприємця про обов`язок сплачувати єдиний соціальний внесок чи заборгованість по його несплаті.
Щодо доводів представника позивача про те, що спірну Вимогу про сплату боргу (недоїмки) за період з 01.01.2017 року по 31.10.2018 року було сформовано лише тільки - 19 листопада 2018 року, при тому, що Закон зобов`язує сформувати таку вимогу протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла недоїмка зі сплати єдиного внеску, то колегія суддів з цього приводу зазначає наступне.
Так, приписами п.3 Інструкції встановлено обов`язок винесення вимоги протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій), тобто Інструкція дійсно передбачає направлення податкової вимоги не виключно як одразу ж після виникнення податкового боргу, так і у разі зростання суми недоїмки. Крім того, при цьому, згідно із ч.16 ст.25 Закону України №2464, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. При цьому, навіть якщо приймати до уваги ці доводи позивача у цій частині, то направлення Вимоги після спливу встановленого Інструкцією строку фактично є несуттєвим процедурним порушенням, яке, в свою чергу, не впливає на законність самої Вимоги та відповідно, не звільняє платника    від встановленого законом обов`язку сплачувати єдиний соціальний внесок.
Водночас, при цьому варто слід зазначити й про те, що відповідно до вимог ч.2 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, вимоги ч.4  ст. 9 КАС України, фактично зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі і до офіційного з`ясування всіх обставин справи. 
Як загально відомо, 06.12.2016р. Законом України №1774 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено низку змін до Закону України №2464, які набули чинності з 01 січня 2017 року, зокрема, і щодо нарахування та сплати єдиного внеску фізичними особами - підприємцями.
Так, як вже було зазначено вище, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України №2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Як чітко визначено в пункті 5 ч.1 ст.1 Закону України №2464, мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Як передбачено приписами ч.5 ст.8 Закону України №2464, для зазначеної категорії платників встановлена обов`язкова ставка єдиного внеску, що дорівнює 22% бази нарахування.
Отже, враховуючи, що з матеріалів справи вбачається факт довготривалого перебування позивача на лікуванні в психіатричному закладі, що підтверджується наявними в матеріалах справи даними з медичної картки амбулаторного хворого №790/18 від 25.04.2018р., а також факт відсутності у матеріалах справи жодних доказів укладення позивачем договору про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування або подання податкової звітності з єдиного соціального внеску, очевидними є обставини нездійснення позивачем у 2017-2018р.р. підприємницької діяльності, а відтак нарахування єдиного внеску повинно здійснюватися виключно в розмірі мінімального страхового внеску.
При цьому, факти відсутності договору про добровільну участь позивача у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, відсутності подання ним податкової звітності з єдиного соціального внеску у вищевказані періоди та неподання ним заяви про списання несплаченої станом на день набрання чинності   Закону №592-ІХ   (т.б. на 03.06.2020р.) суми недоїмки за спірною вимогою за встановлених у нормі п.п.9-15   Закону №2464-VI   (у редакції   ЗУ №592-ІХ) умов, сторонами по справі фактично не заперечуються і не спростовуються.
Таким чином, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було встановлено розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 - 3200 грн., розмір заборгованості позивача за 2017 рік фактично складає - 8448 грн. (т.б. 3200 грн х 12 х 22% = 8448 грн.).
Далі, як відомо, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017р. були внесені зміни до Закону України №2464, що діють з 01.01.2018р., зокрема щодо строків сплати зобов`язань фізичними особами-підприємцями.
Так, з 01.01.2018р.усі фізичні особи-підприємці (незалежно від обраної системи оподаткування), крім звільненої ст.4 Закону категорії страхувальників, зобов`язані сплачувати за себе єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок (абз.3 ч.8 ст.9 ЗУ).
Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної з 1 січня 2018 року - 3723 грн.
Відповідно, щоквартальний платіж складає 2457,18 грн. (3723 грн. х 3 х 22% = 2457,18 грн.), поквартально: - до 19.04.2018р. - за 1 квартал 2018р.- 2457,18 грн.; - до 19.07.2018р. - за 2 квартал 2018р. - 2457,18 грн.; - до 19.10.2018р. - за 3 квартал 2018р. - 2457,18 грн.
Таким чином, оскільки оскаржувана податкова вимога була сформована 19.11.2018 року, а сума виплати, зазначена в оскаржуваній вимозі, нарахована за період до 31.10.2018р., то відповідно, розмір заборгованості з єдиного соціального внеску за 3 квартали 2018 року складає 7371,54 грн. (2457,18х3 = 7371,54 грн.).
Враховуючи викладене, відповідно до вимог Закону України №2464 та Інструкції, сума заборгованості за 2017 рік та три квартали 2018 року, обчислена з розміру мінімального страхового внеску повинна складати    - 15819,54 грн., що є значно меншим, ніж нарахована податковим органом сума недоїмки.
При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує, що навіть якщо обчислювати заборгованість з єдиного соціального внеску за 2017 рік та чотири квартали 2018 року, то розмір такої заборгованості повинен складати – 18276,72 грн.
При чому, слід звернути увагу на те, з оскаржуваної вимоги    про сплату боргу (недоїмки) №Ф-1028-25 від 19.11.2018р. вбачається, що сума заборгованості визначена податковим органом у розмірі 19028,26 грн. складається виключно з суми недоїмки, т.б. штрафи та пеня податковим органом не нараховувались.
Отже, враховуючи викладене, загальна сума заборгованості позивача з єдиного податку за період, визначений оскаржуваною податковою вимогою, всупереч вимогам чинного законодавства, визначена на рівні 19028,26 грн.
Відповідно до правової позиції, викладеної, зокрема, у постанові Верховного Суду від 06.11.2018р. (справа №813/3274/17), повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є «дискреційним» повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення, передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган та перебирати на себе повноваження щодо застосування штрафу в іншому розмірі.    
Таким чином, при неправомірному визначенні контролюючим органом суми грошових зобов`язань, відповідна податкова вимога підлягає скасуванню в повному обсязі, оскільки суд не уповноважений перебирати на себе дискреційні повноваження контролюючого органу з обчислення конкретної суми грошових зобов`язань.
Отже, приймаючи до уваги вищенаведене та з огляду на те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятого ним рішення від 19.11.2018 року №Ф-1028-25, судова колегія, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, вважає, що суд 1-ї інстанції, при новому (повторному) розгляді даної справи,  дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що дійсно підлягають частковому задоволенню.
Таким чином, приймаючи до уваги встановлені під час апеляційного розгляду обставини неправомірності оскаржуваної податкової вимоги в частині визначення розміру недоїмки з єдиного соціального внеску, що підлягає сплаті, при встановленій судом 2-ї інстанції відсутності підстав звільнення позивача від сплати єдиного соціального внеску за відповідні періоди, колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача зменшити в інтегрованій автоматизованій системі “Податковий блок” заборгованість фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з урахуванням висновків суду, викладених у даній постанові буде ефективним способом захисту порушених прав позивача та належною гарантією остаточного вирішення спору.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі. 
До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. 
Однак, варто звернути увагу на те, що твердження позивача щодо порушення її прав також мають підтверджуватися належними та допустимими доказами, а не ґрунтуватися на припущеннях та суб`єктивній думці останньої.
З огляду на викладене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при повторному вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права. 
Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів також керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Отже, за таких обставин та враховуючи викладені у постанові ВС від 18.11.2020р. висновки, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги відповідача, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Одеській області - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 07 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст.328 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 05.07.2022р. 

Головуючий у справі
суддя-доповідач:                                                                                Ю.В. Осіпов 

Судді:                                                                                                          І.П. Косцова

                                                                                                    В.О. Скрипченко