Постанова                                            
Іменем України
 
18 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/9900/16
провадження № 61-15985св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                                             Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави                                в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство»,
відповідачі: Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Київське лісове господарство» до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпорядження, державного акта на право власності на земельну ділянку, витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння
 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Журавльова Олександра Миколайовича на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у складі колегії суддів:               Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України (далі - КМУ), Державного підприємства «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство») звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити його; визнати недійсним розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області (далі - Києво-Святошинська РДА) від 18 липня 2011 року № 1676 «Про передачу у власність громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області»; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6 га серії ЯК № 276391, виданий ОСОБА_1 ; витребувати на користь ДП «Київське лісове господарство» спірні земельні ділянки з володіння відповідачів.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що розпорядженням Києво-Святошинської РДА від 17 липня 2011 року № 1676 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок площею 1,5 га та 0,6 га відповідно на території Бузівської сільської ради та у подальшому видано їм державні акти на право власності на землю. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20 липня 2016 року № 3149 ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5 га.
 
Вважає, що це розпорядження прийнято Києво-Святошинською РДА поза межами її компетенції, оскільки адміністрація передала у власність громадянам земельні ділянки єдиним масивом у розмірі більшому, ніж це встановлено статтею 31 ЛК України, що відноситься до повноважень КМУ. Крім того, спірні земельні ділянки є частиною лісового фонду, користувачем яких є ДП «Київське лісове господарство», яке не надавало згоди на передання цих земельних ділянок у приватну власність. У зв`язку з цим просив позов задовольнити.
 
Суди розглядали справу неодноразово.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 21 липня        2017 року у задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення недоведеністю факту недотримання Києво-Святошинською РДА вимог земельного та лісового законодавства України при наданні спірних земельних ділянок у власність фізичним особам, а також пропуском прокурором строку звернення до суду та відсутністю поважних причин для поновлення цього строку.
 
Апеляційний суд Київської області рішенням від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області задовольнив частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року скасував та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Верховний Суд постановою від 15 липня 2020 року рішення Апеляційного суду Київської області від 02 листопада 2017 року скасував, справу передав на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду
 
Київський апеляційний суд останньою постановою від 30 вересня 2020 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов задовольнив. 
 
Визнав недійсним розпорядження Києво-Святошинської РДА від 18 липня                           2011 року № 1676 «Про передачу у власність двом громадянам України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області».
Визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6 га серії ЯК № 276391, кадастровий номер 3222480800:08:002:0532, виданий ОСОБА_1 .
Витребував на користь КМУ та у постійне розпорядження ДП «Київське лісове господарство» земельні ділянки: з володіння ОСОБА_2 - земельну ділянку площею 1,5 га з кадастровим номером 3222480800:08:002:0533, ОСОБА_1 - земельну ділянку площею 0,6 га з кадастровим номером 3222480800:08:002:0532, що розташовані на території Бузівської сільської ради. 
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а рішення місцевого суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. При цьому суд виходив з того, що передані у приватну власність земельні ділянки відносяться до категорії земель лісогосподарського призначення, у встановленому законом порядку вони не вилучалися у законного користувача - ДП «Київське лісове господарство», цільове призначення землі з лісогосподарського на ведення особистого селянського господарства у встановленому законом порядку не змінювалось,                  а місцева державна адміністрація прийняла рішення з перевищенням наданих їй законом повноважень. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що прокурор не пропустив строк звернення до суду з цим позовом.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У жовтні 2020 року представник ОСОБА_2 - адвокат Журавльов О. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року залишити в силі.
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції                                   в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 та постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі                                  № 369/9900/16.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють питання позовної давності, у зв`язку                       з чим зробив помилковий висновок про те, що позовна давність за пред`явленими у цій справі вимогами не пропущена. При цьому апеляційний суд не врахував, що ще у 2011 році органи прокуратури були обізнані про порушення прав держави внаслідок прийняття розпорядження Києво-Святошинської РДА від 18 липня    2011 року № 1676, тобто раніше за КМУ або інший державний орган, а тому                              у спірному випадку відлік позовної давності повинен обраховуватися з моменту обізнаності про порушення прав держави органів прокуратури, а не безпосередньо КМУ.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
03 грудня 2020 року справа № 369/9900/16 надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 22 вересня 2021 року суддею-доповідачем визначено Зайцева А. Ю.     
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року касаційне провадження у цій справі було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 359/3373/16-ц.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 січня 2022 року поновлено касаційне провадження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Апеляційний суд встановив, що розпорядженням Києво-Святошинської РДА                     від 17 липня 2011 року № 1676 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок площею 1,5 га та 0,6 га відповідно, загальною площею 2,1 га, на території Бузівської сільської ради.
 
05 серпня 2011 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,6 га серії ЯК № 276391, кадастровий номер 3222480800:08:002:0532, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240001004525.
 
03 серпня 2011 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,5 га серії ЯК № 276392, кадастровий номер 3222480800:08:002:0533, який зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322240001004526.
 
Згідно з договором купівлі-продажу від 20 липня 2016 року № 3149                 ОСОБА_3 відчужив  ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,5 га. 
 
З листа Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 28 квітня 2016 року відомо, що земельні ділянки 1, 2, 3, 4, 5, 6 з кадастровими номерами, вказаними в листі, згідно                               з матеріалами лісовпорядкування 2003 року повністю накладаються на землі лісового фонду кварталу 7 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство», а ділянки 7, 8 накладаються частково, що також кореспондується з фрагментом з публічної кадастрової карти України з нанесеними межами кварталу 7 Приміського лісництва ДП «Київське лісове господарство» та межами земельних ділянок згідно з переліком кадастрових номерів.
 
З листа ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України                       від 04 травня 2016 року № 02-388 встановлено, що спірні земельні ділянки розташовані на землях лісогосподарського призначення лісового фонду Приміського лісництва у кварталі 7, виділи: 30, 32, 33, 34, 35, є єдиним лісовим масивом.
 
ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України                       у листі від 04 травня 2016 року № 04-36/881 повідомило, що воно та підпорядковане йому ДП «Київське лісове господарство» не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення земельних ділянок, що розташовані на території Києво-Святошинського району, які частково накладаються на землі лісогосподарського призначення.
 
З листа Києво-Святошинської РДА від 29 серпня 2016 року відомо, що 13 жовтня 2011 року на підставі постанови прокуратури про проведення виїмки в районній державній адміністрації було здійснено виїмку розпоряджень стосовно земельних питань, прийнятих у період з 01 січня до 10 жовтня 2011 року, та документів, які були підставою для їхнього прийняття. За фактом підроблення постанови про проведення виїмки Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області було порушено кримінальну справу № 13-8909 та 15 грудня 2011 року здійснено виїмку вищезазначеної постанови, протоколу виїмки і завірених копій вилучених документів.
 
З копії постанови про проведення виїмки від 15 грудня 2011 року т.в.о. заступника начальника СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області відомо, що в ній постановлено провести виїмку в Києво-Святошинській РДА таких документів: оригіналу протоколу виїмки від 17-18 жовтня 2011 року, в якому перераховані документи, вилучені на підставі постанови про проведення виїмки слідчого Прокуратури Дарницького району м. Києва у кримінальній справі                                № 52-3321; завірені копії документів, вилучених протоколом виїмки                                              від 17-18 жовтня 2011 року, який складений на підставі постанови про проведення виїмки слідчого Прокуратури Дарницького району м. Києва Музики В. М.                               від 13 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 52-3321.
 
У матеріалах справи є копія листа Прокуратури Київської області від 26 жовтня 2016 року, яким ДП «Київське лісове господарство» та КМУ повідомлені, що прокуратура області підготувала позов в інтересах держави в особі КМУ та ДП «Київське лісове господарство», оскільки спірні земельні ділянки знаходились         у користуванні цього державного підприємства, а розпорядником земель лісогосподарського призначення є КМУ.
 
В суді першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                        2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                            у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Зміст прохальної частини касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржена тільки в частині задоволених вимог позову, заявлених до Києво-Святошинської РДА, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсними розпорядження та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , а тому переглядається лише в частині вирішення цих вимог. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права                         в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно                             і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.
 
Зазначеним вимогам оскаржувана постанова відповідає не повною мірою.
 
Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі ДП «Київське лісове господарство»
 
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
 
В абзаці третьому частини третьої цієї статті міститься заборона здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі                № 911/2169/20 дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом                           в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.
 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті                          19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.
 
Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.
 
У постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 204/6292/18 та від 17 червня 2020 року у справі № 204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.
 
Позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі ДП «Київське лісове господарство».
 
Оскільки ДП «Київське лісове господарство» не є органом державної влади і не                   є суб`єктом владних повноважень, то звернення прокурора до суду у цій справі                    в інтересах держави в особі ДП «Київське лісове господарство» є безпідставним, а тому позовна заява, подана в інтересах зазначеного підприємства, підлягає залишенню без розгляду на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. 
 
Щодо висновків судів по суті заявленого позову
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що розпорядженням Києво-Святошинської РДА від 17 липня 2011 року № 1676 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність  ОСОБА_3 та ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства земельних ділянок площею 1,5 га та 0,6 га відповідно, загальною площею 2,1 га, на території Бузівської сільської ради. 
 
На підставі вказаних розпоряджень  ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,5 га, яку він на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2016 року № 3149 відчужив ОСОБА_2 . 
 
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
 
Згідно з частинами першою - третьою статті 1 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження Києво-Святошинської РДА, виконавчу владу в областях, районах, районах Автономної Республіки Крим, у містах Києві та Севастополі здійснюють обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою.
 
Пунктами 1, 2 частини першої статті 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» передбачено, що місцева державна адміністрація розробляє та забезпечує виконання затверджених у встановленому законом порядку програм раціонального використання земель, лісів, підвищення родючості ґрунтів, що перебувають у державній власності; розпоряджається землями державної власності відповідно до закону.
 
Згідно зі статтею 31 ЛК України в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного розпорядження Києво-Святошинської РДА, районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території: 1) забезпечують реалізацію державної політики      у сфері лісових відносин; 2) беруть участь у розробленні та забезпеченні виконання регіональних (місцевих) програм з охорони, захисту,  використання та відтворення лісів; 3) передають у власність, надають у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що  перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ,  міст районного значення та припиняють права користування ними; 4) приймають рішення про виділення                     в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування  лісами  лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення; 5) беруть участь у здійсненні заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають                                                у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні й інші технічні засоби та обладнання; 6) вносять у встановленому порядку пропозиції  про  обмеження або тимчасове припинення діяльності підприємств, установ та організацій у разі порушення ними лісового законодавства; 7) вирішують інші питання у сфері лісових відносин відповідно до закону
 
Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (частина перша статті 19 ЗК України).
 
Пунктом «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України передбачено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.
 
Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати                                    у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються                     в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
 
Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передання у власність.
 
При цьому згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.
 
Частиною другою статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.
 
У зв`язку з цим застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинне базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
 
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
 
Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що відповідно до статті 63 ЛК України полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
 
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет, якщо складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
 
Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання                                    з лісокористуванням.
 
Згідно з частиною першою статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.
 
Відповідно до статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.
 
Пунктом «а» частини першої статті 13 ЗК України визначено, що до повноважень КМУ в галузі земельних відносин належить, зокрема розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
 
КМУ у сфері лісових відносин передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як                                 1 гектар, що перебувають у державній власності (пункт 5 частини першої статті      27 ЛК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
 
Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади                          з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища (частини перша, третя статті 57 ЛК                           в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки  Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування,  вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель                               є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
 
Апеляційний суд встановив, що спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та належить до земель лісництва ДП «Київське лісове господарство» (квартал 7), що підтверджується, зокрема, листом Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 28 квітня 2016 року та листом ДП «Київське лісове господарство» Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства Держлісагентства України від 04 травня 2016 року        № 04-36/881, відповідно до якого управління та підпорядковане йому ДП «Київське лісове господарство» не надавало погодження на вилучення та зміну цільового призначення спірної земельної ділянки, яка розташована на території Києво-Святошинського району та накладається на землі лісогосподарського призначення.
 
Встановивши, що спірна земельна ділянка, яка була передана у приватну власність оскаржуваним розпорядженням Києво-Святошинської РДА                                   від 17 липня 2011 року № 1676, відповідно до статті 55 ЗК України належала до земель лісогосподарського призначення та до категорії лісів і вибула з володіння держави в особі КМУ поза його волею (держава як власник волю на відчуження земельної ділянки не виявляла), апеляційний суд дійшов правильного висновку, що  ОСОБА_3 , який у подальшому відчужив ділянку ОСОБА_2 , набув                             земельну ділянку у власність з порушенням закону, а тому вона підлягає витребуванню на користь держави.
 
Водночас апеляційний суд помилково задовольнив позовні вимоги про визнання незаконним і скасування розпорядження Києво-Святошинської РДА від 17 липня 2011 року № 1676 в частині передання земельної ділянки у власність                      ОСОБА_3 , з огляду на таке.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду                                    від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),                             від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18),                від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18),               від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19),                                   від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
 
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані                 в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року                        у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого     2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
 
У справі, яка переглядається, позов пред`явлено прокурором в інтересах держави у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельною ділянкою державної власності фізичною особою. Посилаючись на те що при виділенні земельних ділянок порушено норми ЗК України та ЛК України, позивач просив, зокрема, скасувати розпорядження Києво-Святошинської РДА від 17 липня                    2011 року № 1676 в частині передання земельної ділянки у власність                            ОСОБА_3 , яка в подальшому відчужена на користь  ОСОБА_2 .
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка                            є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна                          і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження           № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі                                                                    № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року           у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94)).
 
Враховуючи викладене, заявлені в цій справі прокурором вимоги про визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської РДА від 17 липня 2011 року                № 1676 в частині передання земельної ділянки у власність  ОСОБА_3  не                           є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, а тому в задоволенні зазначеної вимоги слід відмовити із цих підстав.
 
Щодо позовної давності
 
ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції                             у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).
 
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац перший частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).
 
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 
 
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.
 
Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
 
Така позиція відображена і у висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленому у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18).
 
Позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів.
 
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження                     № 14-183цс18).
 
Апеляційний суд встановив, що передання у приватну власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки відбулося з порушенням вимог законодавства, а тому він не мав права відчужувати ОСОБА_2 за відплатним договором земельну ділянку, оскільки набув право власності на неї всупереч вимогам закону.
 
Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову, дійшов висновку, що поважною причиною для пропуску позовної давності прокурор вважав те, що про порушення законодавства прокуратурі стало відомо лише в 2016 році. Водночас суд врахував те, що у 2011 році оригінал розпорядження Києво-Святошинської РДА було вилучено невідомою особою на підставі підробленої постанови слідчого. За фактом підроблення постанови слідчого про виїмку оспорюваного розпорядження Києво-Святошинської РДА 15 грудня 2011 року було порушено кримінальну справу та додано до позову копію постанови від 15 грудня 2011 року, в якій вказано про порушення кримінальної справи. У зв`язку з цим місцевий суд дійшов висновку, що державі в особі її правоохоронних органів вже в грудні            2011 року було відомо про зникнення оскаржуваного розпорядження Києво-Святошинської РДА, на підставі якого земельну ділянку передано у власність. Однак з позовом до суду прокурор звернувся лише в жовтні 2016 року.
 
Задовольняючи заявлений у цій справі позов, апеляційний суд дійшов висновку, що КМУ та ДП «Київське лісове господарство» не були учасниками спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земельних ділянок, зміни їх цільового призначення та подальшого відчуження. Матеріалами справи підтверджується, що про наявні порушення вимог закону та необхідність їх захисту в судовому порядку прокурору стало відомо лише                                      у 2016 році за результатами опрацювання інформації органів державної влади, установ та організацій, а саме Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 04 травня 2016 року, Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» від 28 квітня 2016 року та ДП «Київське лісове господарство» від 04 травня 2016 року, тобто саме з цього часу для прокурора повинна була обчислюватися позовна давність. Водночас КМУ не мав можливості самостійно встановити обставини, які стали підставою для звернення прокурора у цій справі, а тому довідався про порушення права власності держави на спірну земельну ділянку лише з моменту отримання копії позовної заяви першого заступника прокурора Київської області від 26 жовтня 2016 року.
 
У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що позовна давність прокурором не пропущена.
 
Ураховуючи встановлення судом першої інстанції факту обізнаності прокуратури та відповідних органів державної влади, зокрема порушення у грудні                            2011 року кримінальної справи за фактом вилучення на підставі підробленої постанови слідчого оригіналу оспорюваного розпорядження РДА про передання спірної земельної ділянки у власність, з огляду на подану відповідачем заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів вважає правильним висновок місцевого суду про пропуск прокурором позовної давності за вимогою про витребування спірної земельної ділянки.
 
Таким чином, посилання суду апеляційної інстанції на те, що прокурор у цій справі не пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, є помилковими, а доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, які регулюють позовну давність, знайшли своє підтвердження.
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення                      у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
З огляду на оцінку, надану аргументам учасників справи та висновкам судів першої й апеляційної інстанцій, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - скасуванню, а рішення місцевого суду в частині вирішення вимог про визнання недійсним розпорядження та витребування майна підлягає зміні                                з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови. 
 
Також підлягає скасуванню і постанова апеляційного суду в частині стягнення                     з Києво-Святошинської РДА та  ОСОБА_2 судових витрат з ухваленням нового рішення в цій частині з огляду на таке.
 
Згідно з частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.  Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу, то слід провести новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.
 
У цій справі Верховний Суд відмовив у задоволенні вимог в частині визнання недійсним розпорядження Києво-Святошинської РДА від 17 липня 2011 року                      № 1676 щодо передання земельної ділянки у власність  ОСОБА_3 через їх неефективність та погодився з рішенням місцевого суду про відмову                                              у задоволенні вимоги позову про витребування земельної ділянки з володіння  ОСОБА_2 через пропуск позовної давності, а тому постанова апеляційного суду в частині стягнення з Києво-Святошинської РДА та  ОСОБА_2 судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні із зазначених відповідачів судових витрат.
 
За подання касаційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі                           8 268,00 грн, а тому ці судові витрати підлягають стягненню з КМУ як особи,                             в інтересах якої пред`явлено цей позов, на його користь.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання постанови Київського апеляційного суду від 30 вересня       2020 року було зупинено ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2020 року, то її виконання у нескасованій касаційним судом частині необхідно поновити.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд                          у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Журавльова Олександра Миколайовича задовольнити частково. 
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року                        в частині вирішення позову, поданого прокурором в інтересах держави в особі Державного підприємства «Київське лісове господарство», скасувати, позов прокурора в цій частині залишити без розгляду.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в частині вирішення вимог, заявлених до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння скасувати, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 липня 2017 року в частині вирішення цих вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року в частині стягнення із Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області та ОСОБА_2 на користь прокуратури Київської області судових витрат в розмірі по 4 923,49 грн з кожного скасувати.
 
Стягнути з Кабінету Міністрів України на користь  ОСОБА_2 8 268 (вісім тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 00 копійок на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 30 вересня     2020 року у не скасованій касаційним судом частині.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко    В. М. Коротун   	
 	М. Ю. Тітов