У х в а л а    
 
04 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 752/11926/15
 
провадження № 61-7385ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у встановленні паркану та знесення частини паркану,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом.
 
Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоди у володінні належної ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести паркан встановлений між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у встановленні ОСОБА_2 паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про виправлення помилки у виконавчих листах задоволено. Виправлено описку в резолютивній частині тексту заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, вказавши ідентифікаційний номер відповідачки ОСОБА_1 - « НОМЕР_1 »; адресу місця проживання позивачки ОСОБА_2 - « АДРЕСА_1 ». Виправлено помилки у виконавчих листах № 752/11926/15 виданих 27 серпня 2018 року на виконання судового рішення у справі № 752/11926/15-ц, вказавши, а саме: ідентифікаційний номер боржника ОСОБА_3 - « НОМЕР_1 »; адресу місця проживання позивачки ОСОБА_2 - « АДРЕСА_1 ».
 
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 вересня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року залишено без задоволення.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року скасовано й  ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто перешкоди у володінні належної ОСОБА_2 земельної ділянки АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести паркан, встановлений між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , в частині, що знаходиться на території земельної ділянки (кадастровий номер 8 000 000 000 :79:175:0019), власником якої є ОСОБА_2 , у межах, встановлених у висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 19 грудня 2017 року № 45/15-16-17. Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити перешкоди у встановленні ОСОБА_2 паркану між земельними ділянками АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
У серпні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій заявник просить заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновків, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
 
Так відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України                             не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в  яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;  2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Зазначена справа № 752/11926/15 є незначної складності, а всі мотивування особи, яка подала касаційну скаргу, вже були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій й не потребують додаткового перегляду.
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в  силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у розділі І Загальних положень ЦПК України, тому її дія поширюється й на стадію касаційного провадження.
 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом                  2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за  наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України поширюються й на касаційне провадження.
 
Згідно з положеннями частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № В (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року,   § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
 
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
 
Однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункти 8, 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Заявником реалізовано право на апеляційний перегляд цієї справи.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження відповідають Конституції України.
 
З урахуванням наведеного, оскільки заявник подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню; заявником реалізовано право на апеляційний перегляд справи; справа розглянута судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію щодо вирішення цього спору; не зазначивши, при цьому, обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.
 
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
 
На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 липня 2018 року, ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у встановленні паркану та знесення частини паркану відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                        О. М. Осіян

                                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                              Н. Ю. Сакара