КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: №22-ц/824/2287/2022

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
            09 червня 2022 року                                                                               м. Київ
                                                                                                                  Справа № 382/2284/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року, ухвалене у складі судді Кисіль О.А., 
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Черних Олег Валерійович про стягнення боргу за договором позики в порядку спадкування,
 
встановив:
 
У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - приватний нотаріус Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., про стягнення боргу за договором позики із спадкоємця позичальника, посилаючись на те, що 27 квітня 1997 року  ОСОБА_4 отримав від нього в борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути за першою вимогою, про що власноручно написав розписку. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, так і не виконавши за життя свої зобов`язання за договором позики.  
Спадкоємцем першої черги майна померлого ОСОБА_4 , який прийняв спадщину в установленому законом порядку, є ОСОБА_1 (син спадкодавця). В серпні 2018 року позивач подав до приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. заяву-претензію з проханням повідомити спадкоємців боржника про його вимоги як кредитора. Таку ж претензію він надіслав на адресу  ОСОБА_1 . Однак вжиті ним заходи досудового врегулювання спору не дали результатів, взяту батьком позику відповідач не повернув. 
Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати його кредитором спадкодавця ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з ОСОБА_1 на його користь в межах спадкового майна заборгованість за договором позики, укладеним 27 квітня 1997 року, в розмірі 10 000 доларів США в національній валюті України, за курсом Національного банку України станом на день здійснення такого платежу, тобто на час виконання рішення суду.
 
Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано  ОСОБА_3 кредитором спадкодавця -  ОСОБА_4 , померлого  ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_3  у межах спадкового майна, заборгованість за договором позики, укладеного 27 квітня 1997 року, в розмірі 10 000 доларів США у національній валюті гривні, за курсом НБУ станом на день здійснення такого платежу, тобто на час виконання рішення суду.
Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь держави судовий збір в розмірі 2790 грн.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою,  в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Зазначала, що судом першої інстанції не враховано, що згідно з розпискою борг взятий ОСОБА_4 не як фізичною особою, а як президентом Української агропромислової фірми «Украгропромінвест», тобто в інтересах та на розвиток даної фірми. Відтак, боржником у даних правовідносинах має виступати Українська агропромислова фірма «Украгропромінвест». 
Звертає увагу на те, що в розписці вказано дату повернення боргу, а саме не пізніше 27 квітня 2000 року, проте з позовом до суду позивач звернуся після спливу більше ніж 20 років. Вважає, що позивачем фактично пропущено строк позовної давності, про що відповідачем було заявлено в суді першої інстанції. Крім того, судом не з`ясовано вартості спадкового майна, в той час як згідно зі ст. 1282 ЦК України за невиконаним борговими зобов`язаннями спадкоємці відповідають в межах вартості спадкового майна.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вак О. В. задоволено. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 01 грудня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 22 червня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В судовому засіданні, що відбулось 17.02.2022 року, відповідач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити, вказавши, що  оригіналів договору позики від 27.04.1997 року та  приходного касового ордеру № 88 від 27.04.1997 року у нього немає. Оригінал касового ордеру знаходився у адвоката, з якою на даний період часу він зв`язку не має.
В дане судове засідання 09.06.2022 року відповідач ОСОБА_1 не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. 
Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що кошти він передавав особисто у позику ОСОБА_4 , передача коштів відбувалась у нього вдома. Договору позики, копія якого надана стороною відповідача, він не підписував, жодних коштів у касу УАФ «Украгропромінвест» позивач не передавав, тим більше, що кошти він надав ОСОБА_4   27 квітня 1997 року, у  вихідний день - неділю , свято Пасхи. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача,  з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга  задоволенню  не підлягає виходячи з наступного. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  27 квітня 1997 року між позивачем  ОСОБА_3  та   ОСОБА_4  було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США, з умовою повернення грошових коштів за першою вимогою. ( а.с. 4).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 15.03.2018 року (а.с. 29, т. 1).
25 серпня 2018 року позивач ОСОБА_3 надіслав на адресу приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., а також на адресу спадкоємців   померлого ОСОБА_4 лист-претензію, згідно з яким він пред`явив свої вимоги до спадкоємців  на суму 10 000 доларів США ( а.с. 5-12, т.1).
 
Як вбачається з спадкової справи № 113/2018 Приватного нотаріуса Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. від 11.07.2018 року спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 за законом є ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до нотаріуса із заявами про відкриття спадщини та оформив свої спадкові права, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину ( а.с. 23-111, т. 1). 
Також з даної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 отримав у спадок:
-  автомобіль марки  «Mazda-3», 2007 року випуску, держномер НОМЕР_2 ; 
- автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2010 року випуску, держномер  НОМЕР_3 ; 
- частку у статутному фонді ПП «АГРОРЕСУРС» ( ідентифікаційний код 300446686), яка становить 100%, що відповідає грошовому еквіваленту 300 000 гривень;
- частку у статутному фонді Товариства з обмеженою відповідальність агрофірма "Еліта" , яка становить 25%, що відповідає грошовому еквіваленту  2500 гривень;
-  квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 139,8 кв.м., житловою площею - 78,8 кв.м., а також господарські будівлі та споруди;
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 174,6 кв.м., житловою площею 80,6 кв.м., а також господарські будівлі та споруди:  2 прибудови, 2 ганки, 2 гаражі, сарай, погріб, вбиральня, огорожа ( а.с.  а.с. 78, 80, 82 ,84 , 108, 110 т. 1). 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач у передбачений законом строк пред`явив вимоги до спадкоємця, що підтверджується надісланою приватному нотаріусу Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. претензією про повернення заборгованості та спадкоємцям.  Тому відповідач, як спадкоємець померлого позичальника, який не виконав умови договору, прийнявши спадщину, в силу ст. ст. 1281, 1282 ЦК України зобов`язаний у межах вартості спадщини задовольнити вимоги кредитора.
 
Заперечуючи проти пред`явленого позову, відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що розписка дає всі підстави вважати, що боржником у даних правовідносинах має виступати виключно Українська агропромислова фірма «Украгропромінвест», оскільки позика отримувалася ОСОБА_4 не як фізичною особою, а як президентом фірми, який діяв в її інтересах. Оскільки на момент написання розписки ОСОБА_4 був президентом УАФ  «Украгропромінвест», підписуючи розписку зазначив свою посаду та затвердив її печаткою фірми, тобто він написав розписку від імені юридичної особи, то ОСОБА_1 є неналежним відповідачем по справі.
Також відповідачем на підтвердження своїх доводів було надано до суду копію договору займу  від 27.04.1997 року, сторонами у якому є ОСОБА_3 та УАФ «Украгропромінвест» в особі президента ОСОБА_4 ( а.с. 126, т. 1), а також копію  прибуткового касового ордеру УАФ «Украгропромінвест» № 88 від 27.04.1997 року, оформленого на ім`я ОСОБА_3 ( а.с. 127, т. 1).
З копії касового ордера № 88, оригінал якого оглянуто в судовому засіданні судом першої інстанції,  не вбачається, хто саме підписав даний касовий ордер, також відсутній підпис та дані про головного бухгалтера, а також дані про касира.
З копії договору займу  вбачається, що займодавець ОСОБА_3   та  директор Української Агропромислової фірми «Украгропромінвест» в особі Товстенка В.Ю. уклали договір про те, що займодавець надає зайомщику в займ 10 000 доларів США, які потрібно повернути  в будь-який час за вимогою, але не пізніше 27.04.2000 року.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  відповідач оформив свої спадкові права на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_4 , та вартість даного майна не є меншою, ніж сума позики, як вбачається із спадкової справи. 
Розписка ОСОБА_4 від 27.04.1997 року не містить дати повернення коштів, тому в такому випадку, даний факт не слід розглядати як пропущення строку позовної давності. Як вбачається з даної розписки, вона укладалася між фізичними особами, а копія прибуткового касового ордеру і копії договору займу  не можуть слугувати підтвердженням факту, що укладений договір позики, відповідно до розписки є невід`ємною частиною вказаного прибуткового касового ордеру та договору займу, оскільки відсутні  такі докази.  Крім того, судом враховано той факт, що відсутній  оригінал договору займу, а касовий ордер не містить прізвища ім`я та по-батькові касира та головного бухгалтера. Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази припинення даного зобов`язання чи його виконання, а також відсутні докази його неукладення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного. 
Згідно зі статтею 374 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року , чинного на час укладення договору позики від 27 квітня 1997 року, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей.
Договір позики на суму понад п`ятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі (стаття 375 ЦК Української РСР).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду  у постанові від 16 січня 2019 року у справі  № 464/3790/16-ц, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.  Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
 
Як вбачається з матеріалів справи,  за змістом розписки від 27 квітня 1997 року ОСОБА_4 взяв у  ОСОБА_3 в борг грошові кошти в розмірі 10 000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу. У розписці під прізвищем та ініціалами « ОСОБА_4 » в дужках написано: Президент фірми «Украгропромінвест». Окрім підпису  ОСОБА_4 , документ скріплено печаткою Фірми.
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4 помер.
Матеріалами спадкової справи № 113/2018, заведеної 11 липня 2018 року приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О. В., підтверджується, що спадкоємцем першої черги за законом після смерті  ОСОБА_4 є його син ОСОБА_1 , який своєчасно звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та оформив свої спадкові права, отримавши відповідні свідоцтва про право на спадщину.
В матеріалах спадкової справи також міститься зареєстрована 03 вересня 2018 року приватним нотаріусом в книзі реєстрації за № 411 заява-претензія  ОСОБА_3  з проханням довести до відома спадкоємців  ОСОБА_4  про його вимогу як кредитора повернути борг за договором позики в розмірі 10 000 доларів США. Про наявність такої вимоги нотаріус повідомив сина спадкодавця - ОСОБА_1 .
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. 
Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.
Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.
Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача.
 
Заперечуючи проти позову,  відповідач вказував, що ОСОБА_4 взяв у  ОСОБА_3  в борг грошові кошти не як фізична особа, а як президент УАПФ «Украгропромінвест», тобто він діяв в інтересах юридичної особи. Надана позивачем розписка була написана на виконання умов укладеного з Фірмою письмового договору позики, а тому позичальником у спірних правовідносинах є УАПФ «Украгропромінвест». На підтвердження зазначених обставин відповідач надав суду:
- копію договору позики від 27 квітня 1997 року, укладеного між  ОСОБА_3 (позикодавець) та УАПФ «Украгропромінвест» в особі президента фірми ОСОБА_4 (позичальник), за змістом якого позикодавець надав позичальнику в борг 10 000 доларів США на потреби Фірми. Позичальник зобов`язався повернути позику в будь-який час за вимогою позикодавця, однак не пізніше 27 квітня 2000 року. Зарахування позики відбувається шляхом внесення грошових коштів в касу позичальника і оформляється приходним касовим ордером. Факт передання грошових коштів додатково підтверджується розпискою .
При цьому відповідач вказав на відсутність у нього оригіналу договору позики від 27 квітня 1997 року.
- копію приходного касового ордера від 27 квітня 1997 року № 88 про внесення у касу Фірми 10 000 доларів США на підставі договору позики від 27 квітня 1997 року, оригінал якого був оглянутий судом першої інстанції.
 
            Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач ОСОБА_3 вказав, що зазначеного договору позики від 27.04.1997 року він не підписував, походження зазначеного договору йому не відоме, коштів у касу фірми він не передавав, тому походження касового ордера також є сумнівним, при цьому звернув увагу, що 27 квітня 1997 року був вихідним днем, неділя, свято Пасхи.
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).
У частинах першій-четвертій статті 83 ЦПК України зазначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Відповідно до частин першої, другої, четвертої-шостої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. 
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. 
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Згідно зі статтею 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Таким чином, судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги  копію «договору займу» ( позики) від 27 квітня 1997 року, оскільки  відповідачем ОСОБА_1 не надано до суду оригіналу зазначеного договору, підписання якого позивач ОСОБА_3 не визнає та заперечує факт укладення договору саме з УАПФ «Украгромпромінвест».
Отже, наданий відповідачем доказ -  «договір займу» ( позики) від 27 квітня 1997 року є недопустимим доказом, а тому доводи апеляційної скарги відповідача щодо укладення між ОСОБА_3 та УАФ «Украгропромінвест» зазначеного договору 27.04.1997 року є безпідставними.
Щодо наданого відповідачем приходного касового ордеру № 88 від 27.04.1997 року, в якому зазначено, що касиром УАПФ «Украгропромінвест» прийнято від ОСОБА_3 на підставі договору займу від 27.04.1997 року 10 000 доларів США, то колегія суддів апеляційного суду вважає такий доказ недостовірним, оскільки станом на 1997 рік використання іноземної валюти як засобу платежу було можливим лише при дотриманні суб`єктом господарської діяльності імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії.
Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦК України ( 1963 року), що був чинним станом на 1997 рік, вираження і оплата грошових зобов`язань  в  іноземній  валюті допускається  лише  у  випадках  і   в    порядку,    встановлених законодавством.
Станом на час виникнення спірних правовідносин порядок обігу валютних цінностей було врегульовано Декретом Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлював режим здійснення валютних операцій на території України,  визначав    загальні    принципи    валютного регулювання, повноваження державних органів і  функції  банків  та 
інших кредитно-фінансових установ України в  регулюванні  валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів  валютних відносин,  порядок здійснення  валютного  контролю,  відповідальність  за   порушення валютного законодавства.
Згідно ч. 2 ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»  для цілей цього Декрету під терміном «валютні операції» розуміється, зокрема, операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. 
Згідно ч. 2 ст. 2 Декрету № 15-93 від 19 лютого 1993 року, резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»  валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов`язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України.
Статтею 4 Декрету було визначено, що усі надходження на користь резидентів у  іноземній  валюті підлягають  обов`язковому  продажу  через  уповноважені  банки  на 
міжбанківському валютному ринку  України,  за  винятком  випадків, передбачених у пункті 2 цієї статті. 
Обов`язковому  продажу не підлягають: кошти в конвертованій  валюті,  придбані  на  міжбанківському валютному  ринку  України  через  уповноважені  банки   та    інші 
кредитно-фінансові установи, що мають ліцензію Національного банку України  на  здійснення  валютних  операцій, -  протягом  терміну, встановленого  валютним  законодавством    для    розрахунків    з нерезидентами;
     кошти  в  іноземній  валюті,  одержані  фізичними  особами  - резидентами,  включаючи  оплату   праці,   за   винятком   коштів, одержаних від підприємницької діяльності;
     кошти   в   іноземній   валюті,   що   належать   резидентам, переліченим в абзаці четвертому пункту 5 статті 1 цього Декрету;
     кошти в іноземній валюті, що належать уповноваженим банкам та іншим  кредитно-фінансовим  установам,    які    мають    ліцензію Національного банку України на  здійснення  валютних  операцій,  в тому числі придбані відповідно до підпункту "б" пункту 2 статті  6 цього Декрету, з урахуванням правил ведення касових  операцій,  що встановлюються Національним банком України;
     кошти  в  іноземній  валюті,  одержані    від    приватизації державного майна. 
Згідно п. "г" ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»  операція з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.
 
Таким чином, приходний касовий ордер, виданий касиром  Української агропромислової фірми «Украгропромінвест»   27.04.1997 року на суму 10 000 доларів США суперечить обов`язковим  вимогам Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», а тому не може бути прийнятий до уваги як належний та допустимий доказ у справі.
При цьому слушними також є заперечення позивача про те, що касовий ордер  містить дату його видачі у вихідний день, неділю, свято Пасхи - 27 квітня 1997 року. 
 
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розписка від 27.04.1997 року  містить печатку УАПФ «Украгропромінвест», а ОСОБА_4 розписався у ній як президент фірми, - на думку колегії суддів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки зміст розписки «Я, ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 суму в розмірі 10 000 доларів США» свідчить про отримання коштів у борг особисто та виникнення  зобов`язань у ОСОБА_4 саме як фізичної особи.
Доводи апеляційної скарги  відповідача про те, що судом першої інстанції не було з`ясовано вартість усього майна, отриманого відповідачем у спадщину, колегія суддів також відхиляє, оскільки виходячи із курсу долара США станом на час розгляду справи у суді першої інстанції ( 27,9304 гривні за 1 долар США), то для погашення даного боргу достатньою є вартість лише частки у статутному фонді ПП «Агроресурс», яка становить 100%, що відповідає грошовому еквіваленту 300 000 гривень.
Разом з тим, судом першої інстанції дійшов правильного висновку про значне перевищення вартості спадкового майна над сумою боргу, оскільки крім вищевказаного майна ( частки у статутному фонді ПП «Агроресурс»)   у спадщину ОСОБА_1 було прийнято:  автомобіль марки  «Mazda-3», 2007 року випуску, автомобіль марки «Volkswagen Transporter», 2010 року випуску, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 139,8 кв.м., житловою площею - 78,8 кв.м., а також господарські будівлі та споруди;  квартиру     АДРЕСА_2 , загальною площею 174,6 кв.м., житловою площею 80,6 кв.м., а також господарські будівлі та споруди.
Доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності, колегія суддів відхиляє, оскільки судом першої інстанції зроблено правильний висновок, що розписка ОСОБА_4 від 27.04.1997 року не містить дати повернення коштів, ОСОБА_4 зобов`язався повернути кошти на першу вимогу.
 
 Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду. 
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права,  то апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення. 
Рішення Яготинського районного суду Київської області від 23 лютого 2021 року - залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 27 червня 2022 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                   Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                      Махлай Л.Д.
                                                                                                         
                                                                                                         Немировська О.В.