Справа № 131/1376/21
Провадження № 22-ц/801/1058/2022
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2022 року	Справа № 131/1376/21	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Шемети Т. М.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка подана її представницею – адвокатом Мишковською Т. М., на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області у складі судді Шелюховського М. В. від 18 січня 2022 року, –

встановив:

       У грудні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» (далі – ТОВ «Авентус Україна», Товариство) звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором від 23 травня 2020 року у розмірі 22951 грн 58 к., яка складається з:
-6997 грн 50 к. – заборгованість за тілом кредиту; 
-15954 грн 08 к. – заборгованість по процентах за користування кредитом.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 23 травня 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та  ОСОБА_1  укладено договір № 2425193 про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_1  надано кошти в розмірі 15000 грн 00 к., які вона зобов`язалася повернути та сплатити проценти за користування позикою.  ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, у зв`язку з чим утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Авентус Україна» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в сумі 22951 грн 58 к. 
       Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту, який підписано ОСОБА_1 з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора і відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплати процентів за їх користування у визначений строк вона не виконала, тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню.
       В апеляційній скарзі представниця  ОСОБА_1  – адвокат Мишковська Т. М., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просила рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2022 року скасувати та ухвалити нове про відмову у позові. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами був укладений договір про надання споживчого кредиту на строк 30 днів – до 23 червня 2020 року, проте до позовної заяви не надано доказів того, що ТОВ «Авентус Україна» ініціювало продовження строку користування кредитом та відсутні докази, що Товариство акцептувало продовження строку дії кредитного договору, а відтак строк дії договору закінчився 22 червня 2020 року і стягнення відсотків, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є незаконним. Вказувала, що ОСОБА_1 на погашення заборгованості 22 липня 2020 року було сплачено 3988 грн 58 к., однак ці кошти ТОВ «Авентус Україна» безпідставно зарахувало на погашення заборгованості за відсотками, що були нараховані з порушенням норм чинного законодавства. З врахуванням коштів, сплачених ОСОБА_1 залишок боргу за тілом кредиту повинен становити 3008 грн 92 к. Крім того, до позовної заяви не додано первинних документів, на підставі яких можливо встановити розмір заборгованості на момент звернення позивача з позовними вимогами до суду, тому вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягають задоволенню в повному обсязі.
ТОВ «Авентус Україна» подало відзив на апеляційну скаргу, за яким просило залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи та норм матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 грудня 2021 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження (частина п`ята статті 279 ЦПК України) без повідомлення сторін.
       30 грудня 2021 року ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву.
       Згідно з частиною першою статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
       1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
       2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
       3) відповідач не подав відзив;
       4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
       Оскільки справа розглядалась у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, то рішення у справі не є заочним (незважаючи на помилкове зазначення про це у вступній частині та роз`яснення порядку перегляду заочного рішення у його резолютивній частині).
       Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
       Частинами першою – третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Судом встановлено, що 23 травня 2020 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 2425193 про надання споживчого кредиту (далі – Договір), який підписано ОСОБА_1 з використанням електронного підпису за допомогою одноразового ідентифікатора, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі.
       Відповідно до умов договору ТОВ «Авентус Україна» зобов`язалося надати Споживачу грошові кошти в загальній сумі 15000 грн 00 к., на умовах строковості, зворотності, строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за зниженою процентною ставкою в розмірі 0,95 % в день від суми кредиту, (застосовується у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо в цей строк Споживач здійснить повне погашення кредитної заборгованості або здійснить таке погашення протягом трьох календарних днів, що слідують за датою закінчення такого строку (пункт 1.5.1.)) та за стандартною процентною ставка в розмірі 1,90 % в день від суми кредиту, що застосовується: – у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 цього Договору, якщо Споживач не виконав умови зазначені в пункті 1.5.1. Договору для застосування зниженої процентної ставки; – у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом відповідно до пунктів 4.1– 4.6 цього Договору; – у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України (пункт 1.5.2.).
       Згідно з пунктом 4.1. Договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в пункті 1.4. Договору, якщо між Сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктами 4.2. – 4.5. Договору.
       Пунктом 1.2. Договору установлено, що споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені Договором.
       Відповідно до пункту 5.4. Договору споживач зобов`язаний, зокрема у встановлений Договором строк, повернути кредит, сплатити проценти, штрафи та пені (у разі наявності) та інші платежі передбачені Договором.
       Відповідно до статей 526, 530 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, у встановлені строки (терміни) виконання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема припинення зобов`язання, сплата неустойки, що передбачено статтями 549, 611 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
       Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
       Відповідно до вимог статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
       У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі – Закон) зазначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
       Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
       Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
       Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
       Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону).
       За положеннями статті 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
       З наданого ТОВ «Авентус Україна» алгоритму укладення кредитного договору слідує, що без ознайомлення з Правилами надання коштів у позику подальше укладення електронного договору на сайті є неможливим. Проставленням відмітки в чек-боксі інформаційно-реєструючої електронної системи Товариства ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомлена зі змістом Правил, Публічною пропозицією і приймає їх у повному обсязі та надає згоду на обробку персональних даних та доступ до її кредитної історії.
       23 травня 2022 року ОСОБА_1 заповнила заявку на отримання кредиту на сайті Товариства, вказавши особисті дані, номер банківської картки для перерахування коштів, строк та суму кредиту, у відповідь отримала від Товариства пропозицію укласти електронний договір (оферта) конкретного змісту, тобто мала повну інформацію про умови кредитування.
       Введенням одноразового ідентифікатора ОСОБА_1 підписала запропонований Товариством Договір, Паспорт споживчого кредиту та Графік платежів.
       Відповідно до Графіку платежів сума позики узгоджена сторонами становить 15000 грн 00 к., сума нарахованих процентів – 4275 грн 00 к., разом до оплати – 19275 грн 00 к.
       Отже, матеріали справи містять достатні докази на підтвердження факту ознайомлення ОСОБА_1 з Правилами надання коштів у позику, а також надання їй повної інформації про умови кредиту.
       Посилання в апеляційній скарзі про те, що матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Авентус Україна» ініціювало продовження строку користування кредитом та відсутні докази, що Товариство акцептувало продовження строку дії кредитного договору, а відтак строк дії Договору закінчився 22 червня 2020 року, є безпідставними з огляду на таке.
       Згідно з пунктом 4.1. Договору строк кредиту може бути продовжено на кількість днів, зазначену в пункті 1.4. Договору, якщо між сторонами буде досягнута домовленість про таке продовження у порядку, визначеному пунктами 4.2. – 4.5. Договору.
       Тобто, споживач користуючись цією умовою кредитного договору, кожен раз в момент закінчення строку кредиту, ініціював продовження його строку шляхом здійснення платежів у сумі не меншій від розміру процентів, що нараховані на дату такого ініціювання.
       З наданого позивачем розрахунку видно, що в останній день тридцятиденного строку кредитування – 22 червня 2020 року ОСОБА_1 сплатила Товариству відсотки за користування кредитом у розмірі 1528 грн 95 к., тобто ініціювала продовження строку користування позикою на 30 днів.
       22 липня 2020 року ОСОБА_1 повторно ініціювала продовження строку користування кредитом до 21 серпня 2020 року.
       Згідно з пунктом 4.4. Договору Товариство має право, але не обов`язок протягом строку для відповіді, акцептувати пропозицію (оферту) Споживача про продовження строку користування кредитом шляхом направлення Споживачу текстового повідомлення про погодження нового строку кредиту (з зазначенням нової дати повернення) на номер мобільного телефону та / або адресу електронної пошти, повідомлені Споживачем Товариству в Особистому кабінеті / зазначені в Договорі.
       Пунктом 4.5. Договору установлено, що у випадку акцептування Товариством пропозиції (оферти) Споживача про продовження строку кредиту, новий строк кредиту розраховується з наступного дня, що слідує за днем вчинення Споживачем дій, зазначених в пункті 4.3. Договору, та нова дата повернення кредиту відображається в Особистому кабінеті. Протягом нового строку користування кредитом проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою. 
       Продовживши строк кредитування до 21 серпня 2020 року, відсотки були нараховані Товариством відповідно до умов договору за стандартною процентною ставкою – 1,90 відсотка від суми позики за кожен день користування.
       Враховуючи зазначене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність нарахування відсотків після закінчення тридцятиденного строку кредитування, тому що строк кредитування позикою був продовжений сторонами.
       Щодо доводів апеляційної скарги про те, що кредитор, після завершення строку кредитування, мав право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення відсотків, то необхідно зазначити наступне. 
       Пунктом 1.5.2. Договору установлено, що проценти нараховуються у межах періоду прострочення, але не більше 90-та календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовуються відповідно до абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України.
       Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       З цієї статті слідує, що проценти є платою за користування кредитними коштами, яка сплачується до дня повернення позики, у зв`язку з чим нарахування таких процентів не може вважатися відповідальністю.
       Відповідальність за порушення грошового зобов`язання передбачена статтею 625 ЦК України, зокрема частиною другою цієї статті установлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Тобто, стаття 625 ЦК України може бути застосована до цих правовідносин додатково, як міра відповідальності позичальника за прострочення і ніяким чином не може заміняти основну плату за користування чужими грошовими коштами, що передбачено кредитним договором.
       Розрахунок заборгованості за договором № 2425193 від 23 травня 2020 року, укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , наданий суду позивачем, є належним чином оформлений як документ Товариства, що підписаний директором ТОВ «Авентус Україна» та скріплений печаткою Товариства, підтверджує надання Товариством кредитних коштів клієнту, отримання і використання таких коштів клієнтом, нарахування Товариством відсотків, а також часткове погашення позичальником заборгованості за кредитним договором.
Оскільки ТОВ «Авентус Україна» не являється банківською установою, то позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок формувати виписки за такими рахунками та, відповідно, не може надати первинні банківські документи, тому наданий суду позивачем розрахунок, є належним та допустимим доказом заборгованості у справі.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
       Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
       За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.        
       Таким чином, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, враховуючи, що фактично отримані та використанні ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку не повернуті, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за тілом кредиту та по процентах за користування кредитом.
       Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
       Проте, ОСОБА_1 не надала суду виписку з банківського рахунку, яка підтверджувала б, що Товариство не виконало зобов`язання та не здійснило переказ на її рахунок коштів на суму 15000 грн 00 к. Крім того, заперечуючи правильність нарахування суми заборгованості в розмірі 22951 грн 58 к. відповідачка не навела свій розрахунок та не спростувала розрахунок, складений позивачем.
Таким чином, доводи апеляційної інстанції не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).
       За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд, –

постановив:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представницею – адвокатом Мишковською Т. М., залишити без задоволення, а рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 18 січня 2022 року – без змін. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

       Головуючий                                                        О. С. Панасюк

       Судді:                                                                О. Ю. Береговий

                                                                               Т. М. Шемета