Справа № 303/7102/21

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 квітня 2022 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача), 
       суддів: Кожух О.А. та Кондора Р.Ю.,
з участю секретаря Волощук В.І.,
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року (у складі судді Куцкіра Ю.Ю.) за позовом ОСОБА_1 до підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» про поновлення на роботі, -
ВСТАНОВИВ:
        ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом у вересні 2021 р. 
       Просила:
-поновити її на посаді складальника виробів із пластмас підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих»;
-стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
На обґрунтування позовних вимог указала, що відповідно до наказу № 53 від 07.10.2016 р. вона була прийнята на роботу на посаду складальника виробів із пластмас у підприємство об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих».
06.08.2021 р. вона була звільнена із цієї посади на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України в зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я.
Згідно з нормами матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини, у разі виявленої невідповідності працівників займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити їх можна лише якщо вони відмовляються від переведення на іншу, легшу роботу. Тоді як звільнення інших працівників із підстав, зазначених у п.п.1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо їх перевести на іншу роботу, через відсутність такої, або в разі відмови працівників від такого переведення.
Позивача було попереджено про звільнення за п`ять днів, хоча відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Також позивачеві при розірванні трудового договору не було виплачено вихідної допомоги, як це передбачено ст. 44 КЗпП України.
Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.2 ст. 40 КЗпП України, можливе лише за попередньої згоди профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівників, однак жодних відомостей про наявність чи відсутність такої згоди немає.
Отже, при звільненні позивача мало місце порушення вимог КЗпП України, що є підставою для поновлення на раніше займаній посаді та виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 р. позов задоволено. Поновлено на роботі ОСОБА_1 на посаді складальника виробів з пластмас підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих».
Стягнуто з підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 16 327,76 грн. 
Стягнуто з підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» на користь держави судовий збір у розмірі 1 816 грн.
Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, а також стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.
Відповідач просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Доводить про невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:
-звільнення позивача пов`язано з тим, що вона, згідно з довідкою МСЕК є особою із інвалідністю першої групи «А» по зору, а в цій довідці вказано - «протипоказана будь-яка робота»;
-відповідач, установивши, що позивачеві протипоказана будь-яка робота, вчинив усі необхідні заходи для припинення порушення законодавства та звільнив позивача з роботи;
-розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованим.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені заперечення зводяться до необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги, законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Учасники справи були належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, адресованого представнику позивача (а.с.67), і довідкою про доставку електронного листа, адресованого представнику відповідача (а.с.68).
Позивач була присутня у судовому засіданні, яке відбулося 14 квітня 2022 р.
Від представника відповідача - адвоката Волошин Л.Я., 14 квітня 2022 р. електронною поштою надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з її перебуванням за межами області. Указане клопотання було передано судді-доповідачу о 09.50 год.
Натомість розгляд справи розпочався о 09.26 год. і закінчився о 09.44 год., що підтверджується протоколом судового засідання від 14.04.2022 р., а відтак клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи не могло бути предметом розгляду апріорі.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд виходив із того, що позивача ОСОБА_1 було попереджено про звільнення із роботи 30.07.2021 р., а звільнено 06.08.2021 р., тобто через 5 днів із дня попередження. Окрім цього, одночасно з попередженням, позивачу ОСОБА_1 не було запропоновано іншу роботу на тому самому підприємстві. Таким чином, під час звільнення позивача ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано передбачені законом вимоги, зокрема абз.1 п.2 ст. 40 КЗпП. Беручи до уваги період вимушеного прогулу - з 06.08.2021 р. по 06.12.2021 р., тобто 4 місяці, то середній заробіток за весь час вимушеного прогулу становить 16 327,76 гривень.
При цьому суд установив, що згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , заповненою на ім`я ОСОБА_1 (а.с.8-9), і наказом № 53/К від 07.10.2016 р. (а.с.10) ОСОБА_1 - особу з інвалідністю І-ої групи по зору, було прийнято на роботу в ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» на посаду «Складальник виробів з пластмас».
Із листа ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС за № 36 від 30.07.2021 р. убачається, що адміністрація ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» повідомляє ОСОБА_1 про те, що її буде звільнено з 06.08.2021 р. у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с.12).
Відповідно до наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 32/К, виданого ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС», ОСОБА_1 було звільнено 06.08.2021 р. у зв`язку із невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я, п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с.13).
Згідно з довідкою про доходи, ОСОБА_1 працює у ПОГ «Мукачівське УВП №1 УТОС» і займає посаду - складальник виробів з пластмас. Заробітна плата за травень, червень та липень 2021 р. становила по 3 000 грн. щомісячно (а.с.39).
Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.
Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров`я на легшу нижче оплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижче оплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров`я перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров`я інвалідів.
Відповідно до частини першої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивача було звільнено із займаної посади з порушенням трудового законодавства, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_1 за станом свого здоров`я постійно не може працювати на посаді «Складальника виробів з пластмас». Також колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції стосовно порушення встановленого законом порядку попередження ОСОБА_1 про майбутнє звільнення.
Стосовно доводів апеляційної скарги належить зауважити наступне.
Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я може бути підставою для звільнення за наявності повної або частково постійної непрацездатності, яка має бути доведена роботодавцем належними та допустимим доказами.
Невідповідність працівника посаді, яку він займає, або виконуваній роботі може виявлятися у стані здоров`я, що перешкоджає продовженню роботи. Про невідповідність працівника може свідчити висновок медико-соціальної експертної комісії, якщо працівника визнано інвалідом і йому рекомендована робота інша, ніж він виконує. Підставою для звільнення за пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України є також медичний висновок про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я працівника, зобов`язаного відповідно до законодавства проходити медичні огляди.
Відповідач у апеляційній скарзі посилається на те, що звільнення позивача пов`язано з тим, що вона, згідно з довідкою МСЕК є особою із інвалідністю першої групи «А» по зору, в цій довідці вказано - «протипоказана будь-яка робота», проте матеріали справи такої довідки не містять. Відповідачем ні в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи судом апеляційної інстанції такої довідки додано не було.
У матеріалах справи міститься індивідуальна програма реабілітації інваліда № 15 (вікова категорія від 18 років і старше) від 13.09.2021 р. стосовно особи з інвалідністю ОСОБА_1 (а.с.37), у якій указано рекомендації щодо роботи: потребує продовження реабілітаційних заходів. У видах професій і спеціальності, доступних за станом здоров`я, указано: складальник коробок із картону, виробів із деревини. Протипоказана робота з потребою здорового аналізатора, із підвищеною небезпекою поранення очей і необхідністю бінокулярного зору (а.с.37 зворот).
Також у матеріалах справи є індивідуальна програма реабілітації інваліда № 15 (вікова категорія від 18 років і старше) від 05.02.2019 р. (а.с.38).
Однак, жодного висновку медико-соціальної експертної комісії про невідповідність виконуваній роботі за станом здоров`я матеріали справи не містять і відповідачем таких не додано.
Довід апеляційної скарги про те, що відповідач, установивши, що позивачеві протипоказана будь-яка робота, вчинив усі необхідні заходи для припинення порушення законодавства та звільнив позивача з роботи, не заслуговує на увагу через те, що по-перше не зрозуміло, на підставі чого відповідач установив, що позивачеві протипоказана будь-яка робота, адже матеріали справи містять зворотні докази (індивідуальні програми реабілітації інваліда), відповідно до яких ОСОБА_1 рекомендовано працевлаштування із певними обмеженнями. Сам по собі статус особи з інвалідністю, навіть І групи по зору, не може свідчить про протипоказання до будь-яких видів робіт.
По-друге, відповідач учинив усі необхідні заходи для порушення трудового законодавства, а не навпаки, як стверджується ним у апеляційній скарзі.
Позивача було звільнено без установлення на основі висновку медико-соціальної експертної комісії невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, не запропоновано переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст. 40 КЗпП України), порушено вимогу частини першої статті 49-2 КЗпП України, оскільки позивача про звільнення було попереджено 30.07.2021 р., а звільнено 06.08.2021 р., тобто менше ніж за два місяці.
Також у силу вимог ст. 43 КЗпП України на звільнення ОСОБА_1 необхідна була згода виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), однак колегія суддів вважає недоцільним це аналізувати, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, чи була ОСОБА_1 членом профспілкової організації відповідача. 
Довід апеляційної скарги про те, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу є необґрунтованим, не заслуговує на увагу, оскільки відповідачем не вказано, в чому полягає ця необґрунтованість. Колегія суддів вважає, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирахувано в повній відповідності з вимогами матеріального закону, що регулює спірне питання.
Отже, в нашому випадку жодних підстав для відмови в задоволенні позовних вимог немає.
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон і вирішив спір відповідно до вимог чинного законодавства.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не можуть бути взяті до уваги.
Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу підприємства об`єднання громадян «Мукачівське учбово-виробниче підприємство №1 Українського товариства сліпих» залишити без задоволення.
2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 грудня 2021 року залишити без змін.
3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.
4.Повне судове рішення складено 21 квітня 2022 р.
Судді: