ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 липня 2022 року 	м.Дніпро	справа № 280/11795/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року                                                           у справі № 280/11795/21 (суддя Чернова Ж.М.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області (далі – відповідач) від 24.09.2021 №99-ос про зупинення з 24.09.2021 виплати доплати до посадового окладу за вислугу років судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 ;
- зобов`язати відповідача проводити нарахування та виплату суддівської винагороди                 з 24 вересня 2021 року судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з врахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, у відповідності до наказу голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2018 №24ос;
- допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць;
- зобов`язати відповідача, як суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у десятиденний строк звіт про виконання судового рішення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що вона призначена на посаду судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Наказами голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2018 №24ос їй з 06.10.2018 встановлена доплата до посадового окладу в розмірі 20%. Однак, наказом начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 24.09.2021 №99-ос ОСОБА_1 була зупинена виплата доплати до посадового окладу за вислугу років з 24.09.2021. Позивач вважає дії відповідача щодо видачі оспорюваного наказу і нарахування та виплати суддівської винагороди без врахування оплати за вислугу років протиправними, оскільки позивач, як суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від неї особисто або не обумовлені її поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 за №11-р/2018у справі №1-7/2018(4062/15). З урахуванням викладеного, просить позов задовольнити.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року позовні вимоги задоволено частково:
- визнано протиправним та скасовано наказ Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 24.09.2021 №99-ос «Про зупинення виплати доплати до посадового окладу судді ОСОБА_1 »;
- зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області провести нарахування та виплатити суддівську винагороду з 24.09.2021 судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 на підставі частини другої статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з врахуванням щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, у відповідності до наказу голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2018 №24ос.
В іншій частині в позовних вимог відмовлено.
Із рішенням суду не погодився відповідач, ним була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що суд першої інстанції, фактично пославшись на висновки Конституційного Суду України, які викладені у рішенні від 04 грудня 2018 року №11-р/2018, не з`ясував причини, які зумовили припинення виплати позивачеві доплат до посадового окладу. Вказує, що такими причинами є вимога органу державного фінансового контролю, яка, у свою чергу, є обов`язковою для підконтрольної організації, що і стало підставою видання ТУ ДСА оскарженого наказу.
Позивач своїм правом на подання до суду апеляційної інстанції відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи встановлено, що Указом Президента України «Про призначення суддів» №410/2016 від 24.09.2016 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя строком на п`ять років.
Наказом заступника голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2016 №77ос позивача зараховано до штату Комунарського районного суду м. Запоріжжя.
Наказом голови Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19.11.2018 №24ос судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 була встановлена доплата до посадового окладу в розмірі 20%.
Відповідно до Плану проведення заходів державного фінансового контролю Державної аудиторської служби України на 1 квартал 2021 року Управлінням Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області в період з 25 02 2021 по 25.05.2021 (із зупиненням в період з 15.03.2021 по 17.03.2021, з 22.03.2021 по 18.04.2021, з 29.04.2021 по 11.05.2021 та з 14.05.2021 по 16.05.2021) проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області за період з 01.01.2019 по 31.12.2020. За результатами проведення ревізії фахівцями Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області складено Акт ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності ТУ ДСА України в Запорізькій області від 25.05.2021 за №08.08-20/7 (далі за текстом позовної заяви - Акт), в якому фахівці Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області доходять висновку про те, що з втратою з 01.01.2020 чинності п.23 Розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 за №1402-VІІІ судді, які не мають повноважень для здійснення правосуддя, з 01.01.2020 втратили право на отримання доплат до посадового окладу.
12.07.2021 на адресу ТУ ДСА України в Запорізькій області надійшла Вимога Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 09.07.2021 за №040808-15/2661-2021 "Про усунення виявлених порушень".
На виконання наказу начальника Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 24.09.2021 №99-ос ОСОБА_1 була зупинена виплата доплати до посадового окладу за вислугу років з 24.09.2021.
Не погоджуючись з зупиненням виплати доплати до посадового окладу за вислугу років, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Вирішуючи спірні правовідносини між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ТУ ДСА в Запорізькій області про скасування доплат до посадового окладу судді є неправомірним та таким, що не узгоджується з положеннями законодавства, яким врегульовано порядок та підстави виплати суддівської винагороди. З цього приводу суд зазначив те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу. Такий висновок суд обґрунтував, зокрема, посиланням на рішення Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року №11-р/2018. Також, суд першої інстанції, з`ясувавши те, що фактично спірний наказ відповідача виданий на виконання листа - вимоги Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 09.07.2021 за №040808-15/2661-2021, зазначив те, що вказаний лист - вимога не може бути підставою для вчинення та прийняття ТУ ДСА протиправних дій та рішень.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що фактично підставою для видання ТУ ДСА оскарженого наказу про зупинення виплати доплат до посадового окладу стала вимога органу державного фінансового контролю, яка сформовано Держаудитслужбою з огляду на їх позицію щодо зайвою виплатою ТУ ДСА суддям доплат до посадового окладу у разі нездійснення суддею правосуддя.
Така позиція органу державного фінансового контролю фактично ґрунтується на такому.
Законом, який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).
Розмір суддівської винагороди, підстави та порядок її виплати визначено ст.135 Закон № 1402-VIII.
Пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Згідно із пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст. 529; 2015 р., №№18 - 20, ст. 132 із наступними змінами).
Частиною 10 статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI (тут і далі - в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд") установлено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Згідно з пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України №11-р/2018 положення частини третьої, десятої статті 133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI визнано неконституційними та вони втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Положення пункту 22 та пункту 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII виключено на підставі Закону України від 16 жовтня 2019 року № 193-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності з 01.01.2020.
Згідно із ч.10 ст.135 Закон № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Отже, за позицією органу державного фінансового контрою, яким направлено на адресу ТУ ДСА вимогу, що фактично і стало підставою для видання ТУ ДСА оскаржуваного наказу, починаючи з 01.01.2020 судді, які не здійснювали правосуддя, не мали право на отримання доплат до посадового окладу.
Надаючи оцінку таким підставам зупинення доплат до посадового окладу, суд першої інстанції правильно виходив з такого.
Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
За висновками цього Рішення, Конституційний Суд України вирішив:
" 1. Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".
Визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень   Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, зі змінами, а саме:
- частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду;
- частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації;
- частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді".
Відповідно до пункту 3 резолютивної частини Рішення від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018, положення частин третьої, десятої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 3.4 цього Рішення Конституційний Суд України зазначив, з-поміж іншого, що питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється саме Законом № 2453 у редакції Закону № 192, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом № 1402.
Далі, за текстом Рішення, зазначено, якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Застосований законодавцем у положенні частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та домірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
Конституційний Суд України вважає, що юридичне регулювання, встановлене положенням частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192, яке поширюється на суддів, які не здійснюють правосуддя через обставини, що не залежать від них особисто або не обумовлені їхньою поведінкою, звужує зміст та обсяг гарантій незалежності суддів, створює загрозу для незалежності як суддів, так і судової влади в цілому, а також передумови для впливу на суддів. Отже, положення частини десятої статті 133 Закону № 2453 у редакції Закону № 192 для цілей застосування окремих положень Закону № 1402 суперечить частинам першій, другій статті 126 Конституції України.
Отже, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив те, що суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 04 грудня 2018 року № 11-р/2018.
Таким чином, прийнявши до уваги вищенаведені висновки Конституційного Суду України, з`ясувавши те, що не здійснення позивачем правосуддя не було пов`язано з діями самого позивача, як то притягнення до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності і, як наслідок, відсторонення від посади чи від здійснення правосуддя, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необґрунтованості позиції про те, що починаючи з 01.01.2020 судді, які не здійснювали правосуддя з незалежних від них причин, не мали право на отримання доплат до посадового окладу.
Правильними є і висновки суду першої інстанції про те, що лист - вимога органу державного фінансового контролю не може бути причиною для вчинення та прийняття ТУ ДСА дій та рішень, які не узгоджуються з положеннями чинного законодавства, якими врегульовано порядок та підстави виплати суддівської винагороди.
Колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог.
В частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду позивачем не оскаржується, тому колегія суддів не перевіряє обґрунтованість рішення в цій частині.
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 лютого 2022 року                                                           у справі № 280/11795/21 - залишити без змін.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак