Справа № 461/4844/19                        Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В. 
Провадження № 22-ц/811/1293/21                Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

23 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Бадівської О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м.Львова від 14 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики, 
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила визнати удаваним договір позики грошових коштів від 19.08.2016,  укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., зареєстрований в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016.
В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 19.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., та зареєстрований в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016. Договором позики передбачено, що позикодавець передала у власність позичальникові грошові кошти у сумі, яка становить 503 400 грн. 00 коп., що еквівалентно по курсу НБУ 20 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 01.03.2017. Стверджує, що на укладенні удаваного правочину з його дружиною, ОСОБА_3 наполягав ультимативно, оскільки особисто не володів коштами у такому розмірі, а також хотів гарантій, якщо інша сторона буде здійснювати дії по збору документів та підготовки приміщення до приватизації. На підставі наведеного просила задовольнити її позов. 
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд не повно дослідив обставини справи, а саме не знайшов удаваності правочину у листуванні між сторонами, не звернув увагу, що адреса реєстрації ОСОБА_2 та спірних приміщень є однакова. Вказує на те, що суд описав лише частину обставин, які були викладені свідком, але не описав інші обставини, які вказують, що листування і фактичне розпорядження спірними приміщеннями за адресою АДРЕСА_1 мали місце. Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились про причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності, а фіксування судового процесу згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що 19.08.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р., та зареєстровано в реєстрі за № 2173 від 19.08.2016.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За умовами вказаного договору позики, позикодавець ОСОБА_2 передала у власність позичальникові ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 503 400 гривень 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ 20 000 доларів США 00 центів, а позичальник зобов`язалася повернути такі позикодавцеві до 01.03.2017.  Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору, що підтверджується підписами сторін на даному договорі (пункт 2 договору позики).Пунктом 3 договору позики передбачено, що позивальник зобов`язаний повернути суму позики 01.03.2017.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. 
Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання удаваним договору позики грошових коштів від 19.08.2016,  укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , виходячи з такого.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що договір від 19.08.2016 є удаваним, оскільки такий вчинено з метою приховування укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщення за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору оренди нерухомого майна № Г-9664-15 від 25.06.2015, Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради передано в оренду ОСОБА_1 – директору Приватного підприємства «Зорепад-Люкс» приміщення за адресою: м. Львів, пл. Ринок, 35. Однак, дані про те, що власником приміщення за адресою: на АДРЕСА_1 , а саме Львівською міською радою приймались рішення щодо надання дозволу на приватизацію приміщення на АДРЕСА_1 матеріали справи не містять.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги надане позивачкою SMS-листування між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та листування, яке здійснювалось через електронну пошту за електронними адресами ОСОБА_3 та Приватного підприємством «Зорепад-Люкс», оскільки таке листування однозначно не можна розцінювати, як листування про дійсні наміри сторін щодо укладення договору надання послуг супроводу збору та підготовки документів для початку процедури приватизації приміщень адресою: АДРЕСА_1 . Листування не містить жодного посилання на удаваність правочину. Крім того, зміст листування не можливо тлумачити однозначно, адже у ньому йдеться про декілька різних питань без посилання на чітку юридичну термінологію стосовно стосунків сторін, конкретні події з датами, суми грошових коштів. Крім цього, надані позивачем листування прямо не вказують, що вони відбувалось саме між нею та ОСОБА_3 з приводу позики в сумі 503 400 грн. 00 копійок, що еквівалентно по курсу НБУ становить 20 000 дол. США 00 центів. 
Враховуючи, що обставини, на які посилалася ОСОБА_1 у своїй позовній заяві не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не підтверджуються належними доказами, а договір позики від 19.08.2016 укладено сторонами у відповідності зі ст.1047 ЦК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору позики від 19.08.2016 удаваним.
Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 07.06.2018 у справі № 464/1713/18, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 02.09.2019, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кошти за договором позики від 19.08.2016, а саме 503 400, 00 гривень – борг за договором позики, 68 965,80 гривень – інфляційні втрати, 15 929,50 гривень – три проценти річних від простроченої суми позики, а всього 588 295,30 гривень. Постановою Верховного суду Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 рішення Сихівського районного суду м. Львова від 07.06.2018 та постанову Львівського апеляційного суду від 02.09.2019 залишено без змін.
Даними судовими рішеннями встановлено, що 19.08.2016, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сліпеньким Л.Р. та зареєстровано в реєстрі за № 2173.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення  Галицького районного суду м.Львова від 14 грудня 2020 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

       Повний текст постанови складено: 23.08.2022

Головуючий         

Судді