ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 460/4610/20
адміністративне провадження № К/9901/29843/21 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Єресько Л.О., Мартинюк Н.М.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Рівненській області
на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року (у складі головуючого судді Гудими Н.С.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року (колегія суддів у складі головуючого судді Глушка А.В., суддів: Бруновської Н.В., Кузьмича С.М.)
у справі №460/4610/20
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
I. РУХ СПРАВИ
1.           ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення №90-О від 05 червня 2020 року;
- поновити його з 06 червня 2020 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області;
- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 червня 2020 року по день поновлення на посаді. 
2.          Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року, позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління ДПС у Рівненській області від 05 червня 2020 року №90-о про звільнення ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління ДПС у Рівненській області поновити ОСОБА_1 з 06 червня 2020 року на посаді головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області.
Стягнуто з Головного управління ДПС у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13 червня 2020 року по 04 лютого 2021 року в загальній сумі 110 582,46 грн.
3.          У поданій касаційній скарзі Головне управління ДПС у Рівненській області з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та  порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
4.          Судами попередніх інстанцій установлено, що з січня 2010 року позивач перебував на державній службі на різних посадах Головного управління ДПС в Рівненській області. Перед звільненням обіймав посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області 
5.          В період з 01 червня 2020 року по 15 червня 2020 року позивач був відсутній на робочому місці у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності.
6.          04 червня 2020 року ОСОБА_1 викликано  на роботу для бесіди, за результатами якої ним написана заява про звільнення з займаної посади та припинення державної служби.
7.          Зі змісту згаданої заяви випливає, що у ній не зазначені: дата її підписання та дата, з якої позивач бажає звільнитися, а найменування посади, яку обіймав позивач, вказано неправильно. 
8.          Начальником Головного управління ДПС у Рівненській області відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини третьої статті 86 Закону України  від 10 грудня 2015 року №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон №889-VIII) на підставі вказаної заяви  05 червня 2020 року прийнято наказ №90-О про припинення державної служби та звільнення ОСОБА_1 з 05 червня 2020 року з посади головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за виробництвом та обігом спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, моніторингу та аналітичного супроводження контрольно-перевірочної роботи, контролю за обігом марок акцизного податку управління контролю за обігом та оподаткуванням підакцизних товарів Головного управління ДПС у Рівненській області за угодою сторін, пункт 1  частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
9.          Цього ж дня супровідним листом №5895/10/17-00-11-113 від 05 червня 2020 року зазначений наказ направлений позивачу за адресою його місця реєстрації засобами поштового зв`язку, у якому адресату вказано на необхідність з`явитися до відділу кадрового забезпечення та розвитку персоналу Головного управління ДПС у Рівненській області для ознайомлення з наказом, отримання трудової книжки та здачі службового посвідчення.
10.          12 червня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Головного управління ДПС у Рівненській області з листом, у якому повідомив, що 04 червня 2020 року ним написано заяву про звільнення за власним бажанням, однак дана заява написана під психологічним тиском та без добровільного наміру залишити посаду, що підтверджується тим, що в заяві позивач не зазначив дати та навмисно неправильно вказав свою посаду. 
У зв`язку з тим, що йому не відомо чи заява зареєстрована, оскільки як таку не подавав до канцелярії на реєстрацію, на виконання вимог статті 38 КЗпП України засвідчує факт відкликання даної заяви в 14-денний термін її написання. 
11.          Однак, 15 червня 2020 року, вийшовши по закінченню лікарняного на роботу, ОСОБА_1 дізнався, що звільнений за угодою сторін на підставі наказу від 05 червня 2020 року. 
12.          Вважаючи цей наказ протиправним, позивач звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права. 
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
13.          Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 не визначив у поданій ним заяві строк звільнення з державної служби, то у відповідача не виникло обов`язку для реалізації такої заяви у відповідності до вимог частини третьої статті 86 Закону №889-VIII.
14.          Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що зважаючи на відсутність у заяві про звільнення дати, з якої позивач бажає звільнитися, та дати її підписання, то немає правових підстав вважати, що між позивачем та відповідачем досягнуто взаємної згоди (домовленості) щодо дати припинення трудових відносин за угодою сторін та взагалі факту згоди на їх припинення з боку позивача.
15.          Суд першої інстанції констатував, що навіть у разі ймовірного досягнення згоди при написанні заяви про звільнення, позивач вжив усіх належних заходів анулювання такої попередньої домовленості, зокрема, шляхом направлення листа відповідачу про відкликання заяви про звільнення.
16.          Також за висновками суду першої інстанції, наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_1 про звільнення не могла бути реалізована відповідачем:
- ні шляхом прийняття наказу про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, пункту 3 частини першої статті 83, частини третьої статті 86 Закону №889-VIII - позаяк не містила дати, з якої позивач висловив згоду (чи сторони досягли обопільної згоди) на припинення його державної служби;
- ні шляхом прийняття наказу про звільнення позивача за власним бажанням - оскільки заява не містить дати її підписання позивачем, з якої можливий початок відліку 14-денного строку, визначеного частиною першою статті 86 Закону №889-VIII.
17.          Суд апеляційної інстанції, підтримуючи позицію суду першої інстанції, додатково зауважив, що доводи відповідача, якими він обґрунтовує правомірність оскаржуваного позивачем наказу про звільнення, а саме щодо того, що незазначення позивачем дати звільнення свідчить про згоду ОСОБА_1 на визначення Головним управлінням ДПС у Рівненській області (як роботодавцем) остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу, а також про бажання позивача звільнитися негайно, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними та такими, що вказують на довільне тлумачення норм закону, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд, що суперечить істотним умовам, визначеним статтею 36 КЗпП України щодо звільнення за угодою сторін.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
18.          Відповідач у своїй касаційній скарзі наголошує на тому, що судом апеляційної інстанції проігноровано висновки Верховного Суду, відображені в постановах від 11 липня 2018 року у справі №814/2853/16, від 25 березня 2019 року у справі №806/475/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18 та від 2 жовтня 2018 року у справі №816/350/16.
19.          Як зазначає скаржник, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме статтю 83, 86 Закону №889-VIII та пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України, без урахування зазначених вище висновків Верховного Суду.
20.          Як зауважує скаржник, по усіх чотирьох справах вбачаються аналогічні правовідносини, а саме звільнення державного службовця на підставі власноруч написаної заяви згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).
21.          Зокрема, на подібність правовідносин в даному випадку вказують суб`єктивний склад учасників правовідносин (суб`єкт призначення та державний службовець), предмет правового регулювання (припинення державної служби за угодою сторін), час виникнення, місця та підстави (звільнення з органу державної влади на підставі одних і тих же норм чинного законодавства, як загального - КЗпП України, так і спеціального - Закону №889-VIII).
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
22.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених  статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
23.          Касаційне провадження у справі, що розглядається, відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
24.          Спірні правовідносин склалися з приводу правомірності звільнення позивача з публічної служби за угодою сторін згідно з пунктом 3 частини першої статті 83, частини третьої статті 86 Закону №889-VIIІ та пунктом 1 статті 36 КЗпП України. 
25.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26.          Стаття 43 Конституції України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або, на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно-технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
27.          Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 Конституції України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь - якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
28.          Згідно зі статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
29.          Загальні правові засади і гарантії здійснення громадянами України свого конституційного права на працю визначає КЗпП України.
30.          Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у  статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
31.          Правовий статус державних службовців визначається Законом №889-VIIІ. 
32.          Відповідно до частини другої статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
33.          За приписами частин другої та третьої статті 5 Закону №889-VIIІ відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. 
34.          Пунктом 3 частини першої статті 83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
35.          Відповідно до статті 86 Закону №889-VIIІ державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю. 
36.          Однією з підстав для припинення трудового договору, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КзПП України), є угода сторін.
37.          Таким чином, Законом №889-VIII визначено дві окремі підстави припинення державної служби: 1) припинення державної служби з ініціативи державного службовця за власним бажанням та 2) припинення державної служби за угодою сторін.
38.          Основними умовами припинення державної служби відповідно до частини першої статті 86 Закону №889-VIII є наявність заяви працівника на звільнення саме із зазначенням бажаної дати звільнення, що є істотною умовою для припинення державної служби за власним бажанням. Водночас, визначення дати звільнення є обов`язковою умовою досягнення взаємної домовленості з суб`єктом призначення, оскільки при наявності лише заяви про звільнення за власним бажанням та у випадку недосягнення взаємної домовленості щодо дати звільнення, державний службовець підлягає звільненню на підставі частини першої статті 86 Закону  №889-VIII, оскільки частина друга вказаної статті передбачає умови звільнення державного службовця до закінчення двотижневого строку встановленого частиною першою статті 86 Закону №889-VIII.
39.          Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору.
40.          У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що звільнення позивача здійснено відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 КзпП України на підставі поданої ОСОБА_1 власноручно написаної заяви про звільнення із займаної посади за угодою сторін, яка не містить ні дати її написання, ні вказівки на дату звільнення позивача, ні дати резолюції керівника державного органу. 
41.          Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що така заява не може бути належним доказом на підтвердження досягнення між працівником та роботодавцем взаємної згоди за всіма істотними питаннями звільнення, оскільки дата, з якої працівник виявив бажання звільнитись є суттєвим та обов`язковим елементом такої угоди сторін. Водночас жодний із реквізитів згаданої заяви не надає змоги суду встановити ці обставини.
42.          Будь-які докази на підтвердження наявності наміру звільнитись саме 05 червня 2020 року в матеріалах справи відсутні, що свідчить про недосягнення сторонами згоди за такою істотною умовою звільнення за згодою сторін, як дата припинення трудового договору.
43.          Водночас, доводи Головного управління ДПС у Рівненській області про те, що не зазначення у заяві про звільнення дати звільнення свідчить про згоду позивача на визначення Головним управлінням ДПС у Рівненській області, як роботодавцем, остаточної дати звільнення шляхом видання відповідного наказу, а також про бажання позивача звільнитися негайно, суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав безпідставними та такими, що вказують на довільне тлумачення норм закону, оскільки визначення дати звільнення трактувалося роботодавцем самостійно на власний розсуд, що суперечить істотним умовам, визначеним статті 36 КЗпП України щодо звільнення за угодою сторін.
44.          Враховуючи те, що позивач заперечує факт досягнення домовленості з роботодавцем щодо його звільнення з займаної посади з 05 червня 2020 року за угодою сторін, з огляду на положення частини другої статті 77 КАС України та пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», саме суб`єкт призначення, який є роботодавцем, повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.
45.          Суди попередніх інстанцій правильно врахували обставини вжиття позивачем заходів, спрямованих на анулювання попередньої домовленості щодо припинення трудових відносин.
46.          12 червня 2020 року позивачем подано на ім`я начальника ГУ ДПС у Рівненській області заяву, зміст якої вказує на те, що 04 червня 2020 року ним написано заяву про звільненням за власним бажанням під психологічним тиском та без добровільного наміру залишити посаду, що підтверджується відсутністю у заяві дати та навмисної неправильної вказівки займаної посади. У зв`язку з тим, що йому не відомо про те, чи заява зареєстрована позивач скористався безумовним правом встановленим частиною другою статті 38 КЗпП України на відкликання раніше поданої заяви в 14-денний термін.
47.          За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що реалізована відповідачем заява не може вважатися такою, що відображає дійсне волевиявлення позивача розірвати трудовий договір на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України, а тому наказ Головного управління ДПС у Рівненській області від 05 червня 2020 року №90-О «Про звільнення працівників» підлягає скасуванню.
48.          Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
49.          Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
50.          З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог про поновлення позивача на посаді, яку позивач обіймав до звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
51.          Судами попередніх інстанцій інстанції також враховано факт перебування позивача на оплачуваному лікарняному в період з 01 червня 2020 року по 15 червня 2020 року, кошти за які йому виплачені у встановленому порядку.
52.          Враховуючи те, що доводів про незгоду із складовими здійсненого судами попередніх інстанцій розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначенням кількості робочих днів у періоді його нарахування касаційна скарга не містить, то в цій частині їх визначення оцінка Верховним Судом не надається.
53.          Доводи касаційної скарги Головного управління ДПС у Рівненській області про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм  матеріального права, а саме статті 83, 86 Закону №889-VIII та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України без врахування висновків Верховного Суду в постановах від 11 липня 2018 року у справі №814/2853/16, від 25 березня 2019 року у справі №806/475/17, від 29 жовтня 2020 року у справі №826/3388/18 та від 02 жовтня 2018 року у справі №816/350/16 не підтверджується з огляду на те, що правовідносини у зазначених справах та у цій справі не є подібними.
54.          Так, у справі №816/350/16 особу звільнено із займаної посади на підставі поданої нею заяви, у якій зазначено дату її складання та дату звільнення працівника, натомість, у розглядуваній справі встановлені судами попередніх інстанцій фактичні обставини справи відрізняються від зазначених.
55.          Аналогічно, у справі №826/3388/18, при написанні заяви про звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, особою заначено дату припинення трудових відносин, що також не корелюється із обставинами у цій справі.
56.          У справі ж №814/2853/16 особа взагалі заперечувала факт написання нею заяви про звільнення (що стало підставою для призначення ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2017 року почеркознавчої експертизи), в той час як у цій справі зазначений факт не ставився під сумнів.
57.          Щодо посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі №806/475/17, варто зазначити, що правовідносини у наведеній та розглядуваній справах також не є подібними.
58.          Зокрема, у згаданій справі (як і  справах №№816/350/16, 826/3388/18, про що зазначено вище) особою в заяві зазначено конкретну дату звільнення. Також Верховний Суд у справі №806/475/17 констатував, що у матеріалах справи відсутні докази вжиття особою заходів щодо повідомлення роботодавця про намір подальшої співпраці на займаній посаді. У цій же справі, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено протилежне.
59.          Крім того варто звернути увагу на різне нормативно-правове регулювання правовідносин, позаяк у справах №816/350/16 та №814/2853/16 особливості звільнення державного службовця регулювалось (окрім КЗпП України) Законом України від 16 грудня 1993 року №3723-XII «Про державну службу», в той час як у цій справі судами застосовано норми Закону №889-VIII. 
60.            Верховний Суд вважає необхідним зазначити, що результат вирішення у кожній з цих справ зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів.
Аналіз висновків судів попередніх інстанцій у цій справі та в наведених скаржником судових рішеннях суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, встановлених судами, що й зумовило різне правозастосування норм, які регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.
61.          В цілому, можна підсумувати про неподібність правовідносин у цій справі та справах, наведених скаржником у своїй касаційній скарзі, а висновки, викладені в останніх, не можуть бути застосовані у цьому спорі.
62.          Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог.
63.          Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
64.          На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення суду апеляційної інстанції відсутні.
65.          Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
66.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
67.          З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями  341, 350, 356 КАС України, Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2021 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2021 року у справі №460/4610/20 - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді                                                                                                     М.В. Білак

 Л.О. Єресько

                                                                                                    Н.М. Мартинюк