Постанова
іменем України 
14 липня 2022 року
м. Київ
справа № 285/545/21 
провадження № 51-1049 км 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого в режимі відеоконференції        ОСОБА_6 ,
захисника в режимі відеоконференції             ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року у кримінальному провадженні № 12021065090000024 від 13 січня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України. 

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 23 квітня 2021 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням положень статей 71, 72 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, а саме в ухиленні засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт, за наступних обставин.
Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин.
28 вересня 2020 року вказаний вирок набрав законної сили, а 30 вересня 2020 року був направлений для виконання до Новоград-Волинського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області.
01 жовтня 2020 року, після отримання вироку суду, уповноваженою особою Новоград-Волинського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області на ОСОБА_6 було заведено особову справу.
Разом з тим згідно довідки, виданої Новоград-Волинським міськрайонним відділом філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області ОСОБА_6 станом на 26 січня 2021 року не відбув частину покарання, призначеного йому вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 серпня 2020 року, у кількості 76 годин громадських робіт.
Таким чином ОСОБА_6 , будучи засудженим до покарання у виді громадських робіт та належним чином попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування цього покарання, який повинен був дотримуватися встановлених законом умов та порядку відбування покарання у виді громадських робіт, діючи з прямим умислом, не маючи поважних причин, які б позбавляли його можливості прибути до органу пробації для виконання вказаного покарання, не прибув для відбування покарання 27 жовтня 2020 року, 30 жовтня 2020 року, 04 листопада 2020 року, 05 листопада 2020 року, 06 листопада 2020 року, 07 листопада 2020 року, 09 листопада 2020 року, 10 листопада 2020 року, 12 листопада 2020 року, 13 листопада 2020 року, 16 листопада 2020 року, 18 листопада 2020 року, 19 листопада 2020 року, 20 листопада 2020 року, 23 листопада 2020 року, 24 листопада 2020 року, 25 листопада 2020 року, 26 листопада 2020 року, 27 листопада 2020 року, 30 листопада 2020 року, чим ухилився від відбування призначеного покарання у виді громадських робіт.
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни. 
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Обґрунтовуючи свої доводи, захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій, призначаючи ОСОБА_6 покарання, повною мірою не врахували того, що останній вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся та повною мірою усвідомив протиправність своїх дій. При цьому, на переконання захисника, вищенаведені обставини свідчать про можливість призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. 
Крім того, захисник стверджує, що під час судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_6 не до кінця усвідомлював значення роз`ясненого йому порядку розгляду кримінального провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, що в свою чергу порушило його право на доступ до правосуддя, оскільки обвинувачений не міг повною мірою довести до суду власну позицію та відомі йому обставини відбування покарання за попередніми вироками.
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити у повному обсязі.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення поданої касаційної скарги, просила рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника – без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню на таких підставах.
Мотиви суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з ч. 2 ст. 438 КПК України у зв`язку з наявністю підстави, зазначеної у п. 3 ч. 1 вказаної статті, суд касаційної інстанції має керуватися ст. 414 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 389 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Що стосується доводів захисника про порушення права засудженого ОСОБА_6 на доступ до правосуддя, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 вказує, що під час судового розгляду в суді першої інстанції, який здійснювався в порядку, визначеному положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України, обвинувачений ОСОБА_6 не до кінця усвідомлював суть наведеної норми процесуального закону та порядку скороченого розгляду кримінального провадження, а тому не міг повною мірою довести до суду власну позицію та відомі йому обставини відбування покарання за попередніми вироками.
Перевіривши вищенаведені твердження сторони захисту та дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку, що такі доводи захисника є необґрунтованими з огляду на таке.
Згідно із ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, установивши те, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся, при цьому його показання повною мірою відповідають фактичним обставинам справи, а учасники судового провадження ці обставини не оспорюють, дійшов висновку про недоцільність дослідження усіх доказів та можливість проведення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. 
Крім того, відповідно до вироку всім учасникам провадження, зокрема і обвинуваченому ОСОБА_6 , було роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясовано, чи правильно вони розуміють зміст вказаної норми та перевірено добровільність їх позиції. При цьому сам обвинувачений, надаючи пояснення, погодився на спрощений порядок дослідження доказів та жодних заяв чи скарг з цього приводу до суду не подавав.
Будь-яких порушень вимог вказаної норми кримінального процесуального закону під час касаційного розгляду встановлено не було.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника в цій частині. 
Крім того, на переконання Суду, безпідставними є також доводи сторони захисту про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував обставини справи, тяжкість кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, відсутність тяжких наслідків, особу обвинуваченого, а саме те, що останній раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, не одружений, дітей на утриманні не має.
Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, судом визнано щире каяття. 
Обставин, що обтяжують покарання, у ході судового розгляду судом не встановлено.
Згідно з вироком місцевий суд, врахувавши вищенаведене, дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді арешту на строк 1 місяць.
Разом з тим положеннями ст. 71 КК України встановлено, що у разі якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
Як убачається з вироку, місцевий суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 71, ст. 72 КК України, до покарання за даним вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 26 серпня 2020 року та невідбуте покарання за вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 30 вересня 2020 року і призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів.
Апеляційний суд, залишаючи апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а вирок місцевого суду – без зміни, урахувавши характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин його вчинення, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, яка пом`якшує останньому покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, погодився з висновком місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_6 остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 днів.
Призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.
На переконання колегії суддів, визначене судом остаточне покарання засудженому ОСОБА_6 з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу. Таким чином, підстав вважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що захисник вказує у своїй касаційній скарзі, не вбачається.
На переконання колегії суддів, апеляційний суд відповідно до вимог статей 370, 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченого доводам та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, належним чином мотивувавши своє рішення. 
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду – без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_6 , залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського апеляційного суду від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 – без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                      ОСОБА_3