Постанова 
Іменем України
 
03 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/47497/18
провадження № 61-4467св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство охорони здоров`я України, Національний медичний університет імені О. О. Богомольця,
особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу адвоката Цвєткової Катерини Володимирівни в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року у складі судді Юзькової О. Л. та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року у складі колегії суддів Мостової Г. М., Слюсар Т. А., Сержанюка А. С.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ України), Національного медичного університету імені О. О. Богомольця (далі - НМУ ім. О. О. Богомольця) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовну заяву мотивував тим, що 23 квітня 2018 року на офіційному сайті МОЗ України оприлюднило оголошення про заміщення посади ректора НМУ                                             ім. О. О. Богомольця. З метою участі у конкурсі на заміщення посади ректора                              НМУ ім. О. О. Богомольця 22 червня 2018 року він подав відповідну заяву з додатками. 
Зазначив, що у строк, визначений статтею 42 Закону України «Про вищу освіту», відповідачі не вчинили дій, щодо забезпечення організації та проведення конкурсу на заміщення вакантної посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати протиправною бездіяльність Міністерства охорони здоров`я України щодо невнесення до НМУ ім. О. О. Богомольця його кандидатури для участі в конкурсі на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця; зобов`язати МОЗ України у строки, визначені Законом Україну «Про вищу освіту», провести конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Короткий змістсудових рішень суду першої інстанції
Ухвалою від 18 червня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва прийняв відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині вимог, а саме: визнання протиправною бездіяльність НМУ ім. О. О. Богомольця щодо неприйняття наказу про організацію конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця; зобов`язання МОЗ України внести до НМУ ім. О. О. Богомольця кандидатуру ОСОБА_1 для участі в конкурсі на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця та закрив провадження у справі в цій частині.
Рішенням від 18 червня 2019 року Шевченківський районний суд м. Києва позов задовольнив частково.
Зобов`язав МОЗ України, у строки, визначені Законом України «Про вищу освіту», провести конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
У решті позову відмовив.
Рішення місцевий суд мотивував тим, що, оскільки МОЗ України не провело конкурс на заміщення вакантної посади ректора університету, порушило законодавчо встановлені приписи та не виконало обов`язок засновника університету, тому порушило права ОСОБА_1 як претендента на посаду ректора університету.
Наявність обмежень, встановлених ухвалою суду щодо застосування забезпечення позову, не може стати підставою для відмови у поновленні прав особи, в разі їх порушення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, адвокат Цвєткова К. В. в інтересах ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, звернулася до суду з апеляційною скаргою.
Постановою від 25 січня 2021 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу адвоката Цвєткової К. В. в інтересах ОСОБА_2 залишив без задоволення, рішення місцевого суду залишив без змін.
Суд апеляційної інстанції постанову мотивував тим, що МОЗ України не провело конкурс на заміщення вакантної посади ректора університету у встановлені строки, чим порушило законодавчо встановлені приписи та не виконало обов`язку засновника університету.
Наявність обмежень, встановлених ухвалою суду щодо застосування забезпечення позову, не може стати підставою для відмови у поновленні прав особи, в разі їх порушення.
Станом на 23 квітня 2018 року, на момент оприлюднення оголошення про проведення конкурсу на заміщення посади ректора університету, посада ректора була вакантна з 30 березня 2018 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади ректора (яку було поновлено на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 11 січня 2019 року).
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2021 року до Верховного Суду, адвокат Цвєткова К. В. в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження адвокат Цвєткова К. В. в інтересах ОСОБА_2 зазначає:
неврахування висновків щодо застосування частини другої статті 149 та частини першої статті 157 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 757/18790/18-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/9942/15-ц, від 19 листопада 2020 року у справі № 334/6521/19, від 04 листопада 2020 року у справі № 826/3525/17;
відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини третьої статті 42 Закону України «Про вищу освіту» за наявності судової заборони на оголошення та проведення конкурсу.
Адвокат Цвєткова К. В. в інтересах ОСОБА_2 касаційну скаргу мотивувала тим, що рішення щодо оголошення та проведення конкурсу на посаду ректора винесені всупереч судовій забороні (ухвала про забезпечення позову) щодо таких рішень, дій та є протиправним; виконання судової заборони є обов`язком МОЗ України; 
застосовуючи частину третю статті 42 Закону України «Про вищу освіту», суд апеляційної інстанції не врахував, що станом на дату ухвалення рішення суду першої інстанції залишалась чинною ухвала Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/20293/19-ц від 21 травня 2019 року про забезпечення позову, якою суд заборонив МОЗ України оголошувати конкурс на заміщення посади ректора і яка була обов`язковою для виконання.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди установили, що наказом від 16 червня 2014 року № 99-о МОЗ України призначило ОСОБА_2 на посаду ректора НМУ імені О. О. Богомольця.
ОСОБА_2 і МОЗ України 16 червня 2014 року уклали контракт, за умовами якого керівник здійснює керівництво закладом на підставі повноважень, викладених у контракті, відповідно до законів України, актів Президента України та Кабінету Міністрів України, наказів МОЗ України, статуту закладу та цього контракту. Цей контракт діє з 16 червня 2014 року до 16 червня 2021 року.
Наказом від 30 березня 2018 року № 14-о МОЗ України звільнило ОСОБА_2 з посади ректора НМУ імені О. О. Богомольця на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України за невиконання умов контракту (підпунктів 2.1.8, 2.1.13 пункту 2.1, пунктів 3.12, 3.15, 3.17, 3.22, 3.31, 3.35, 3.37).
23 квітня 2018 року на офіційному сайті МОЗ України оприлюднило оголошення про проведення конкурсу на заміщення посади ректора університету із зазначенням інформації: перелік документів, які подаються для часті у конкурсі, вимоги до кандидатів; строк подання документів; адреса, за якою відбувається прийом документів; дату проведення виборів - 19 вересня 2018 року (а. с. 6 т. 1).
Відповідно до оприлюдненої інформації прийом документів триватиме протягом 2-х місяців, а вибори ректора НМУ імені О.О. Богомольця мають відбутися 19 вересня 2018 року.
22 червня 2018 року ОСОБА_1 подав до МОЗ України заяву з додатками про участь у конкурсі на заміщення вакантної посади ректора університету. Вказана заява з додатками за формою та змістом відповідала кваліфікаційним вимогам, встановленим МОЗ України до кандидатів на заміщення посади ректора університету (т. 1 а. с. 7).
Ухвалою від 23 квітня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у справі № 757/18790/18-ц заборонив МОЗ України оголошувати конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця (т. 1 а. с. 58-60).
Ухвалою від 13 червня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у справі № 757/18790/18-ц вжив заходів забезпечення позову та заборонив МОЗ України вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, та проводити конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Рішенням від 20 вересня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у справі № 757/18970/18-ц частково задовольнив позов ОСОБА_2 до МОЗ України, за участю третьої особи - НМУ імені О. О. Богомольця, про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди.
Визнав незаконним та скасував наказ МОЗ України від 30 березня 2018 року № 14-о «Про звільнення ОСОБА_2 », поновив ОСОБА_2 на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця з 17 квітня 2018 року, стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 1 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди та судовий збір у розмірі 881,00 грн. У решті вимог відмовив.
Ухвалою від 06 листопада 2018 року Печерський районний суд м. Києва у справі № 757/54290/18-ц вжив заходів забезпечення позову та заборонив МОЗ України оголошувати конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця: заборонив МОЗ України вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця; заборонив МОЗ України проводити конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця (т. 1 а. с. 40-45, 85-88).
Постановою від 29 листопада 2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 03 квітня 2019 року, Київський апеляційний суд ухвали Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року та від 13 червня 2018 року у справі № 757/18790/18-ц скасував.
Постановою від 15 травня 2019 року Київський апеляційний суд скасував ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2018 року у справі № 757/54290/18-ц (т. 1 а. с. 61-84, 89).
Наказом від 18 січня 2019 року № 4-о МОЗ України поновлено ОСОБА_3 на посаді ректора НМУ ім. О.О. Богомольця з 11 січня 2019 року та звільнив з 18 січня 2019 року за невиконання умов контракту (т. 1 а. с. 19-20).
Ухвалою від 21 травня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у справі № 757/20293/19-ц вжив заходів забезпечення позову та заборонив МОЗ України, НМУ ім. О. О. Богомольця оголошувати конкурс на заміщення посади ректора, проводити прийом документів від претендентів на посаду керівника (ректора), вчиняти будь-які дії, спрямовані на проведення конкурсу, підготовку та проведення виборів, в тому числі, але не обмежуючись, призначення дати проведення виборів, на заміщення посади ректора, проводити конкурс, підготовку виборів та вибори, в тому числі, але не обмежуючись, призначати дату проведення виборів, на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця;
заборонив МОЗ України вносити кандидатури претендентів на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця до НМУ ім. О. О. Богомольця для голосування;
заборонив НМУ ім. О. О. Богомольця організовувати голосування працівників Національного медичного університету ім. О. О. Богомольця за кандидатури претендентів на посаду ректора Національного медичного університету ім.  О. О. Богомольця; повідомляти МОЗ України та претендентів на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця про час та місце проведення голосування колективу НМУ ім. О. О. Богомольця; надавати до МОЗ України протокол виборчої комісії про результати голосування працівників НМУ ім. О. О. Богомольця за кандидатури претендентів на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця;
заборонив МОЗ України укладати контракт з особою (кандидатурою, претендентом) на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Межі розгляду справи судом 
Підставою для відкриття касаційного провадження є:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку);
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах).
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 цього Кодексу.
Задовольняючи частково позов, місцевий суд виходив з порушення МОЗ України законодавчо встановлених приписів та не виконання обов`язку засновника університету, унаслідок чого МОЗ України порушило права ОСОБА_1 як претендента на посаду ректора університету.
Залишаючи без змін рішення місцевого суду, апеляційний суд виходив з того, що наявність обмежень, встановлених ухвалою суду щодо застосування забезпечення позову, не може стати підставою для відмови у поновленні прав особи, в разі їх порушення.
Станом на 23 квітня 2018 року, на момент оприлюднення оголошення про проведення конкурсу на заміщення посади ректора університету, посада ректора була вакантна з 30 березня 2018 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади ректора, яку було поновлено на посаді ректора НМУ ім. О. О. Богомольця з 11 січня 2019 року. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів з наступних підстав.
Суди першої та апеляційної інстанцій, розглянувши справу у порядку цивільного судочинства, діяли не як «суд, встановлений законом» у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У справі «Сокуренко і Стригун проти України» ЄСПЛ указав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04,§ 24).
Питання визначення юрисдикції у подібних правовідносинах перебувало предметом розгляду Верховного Суду.
Так, у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 369/77/20 (провадження                                 № 61-10019св20) Верховний Суд, закриваючи провадження у справі, виходив з того, що  трудовий договір (контракт) між сторонами укладено не було, адміністративно-правового акта щодо призначення позивача на посаду ректора НМУ                                                 ім. О. О. Богомольця, як переможця конкурсу, як підстави виникнення трудових правовідносин, МОЗ України не виносилося.
Таким чином, спір між сторонами через неукладення МОЗ України у строк, визначений частиною третьою статті 42 Закону України «Про вищу освіту», з позивачем контракту на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки у цьому випадку існує спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, та органом державної влади - МОЗ України, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 635/551/17 (провадження № 14-79цс20) також висловила правову позицію про те, що спори з приводу зайняття посади керівника державного підприємства, до видання адміністративно-правового акта щодо призначення на посаду, у разі, якщо  призначення на таку посаду за законодавством здійснюється міністерством, іншим органом виконавчої влади, не є такими, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Так, у справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовними вимогами до суб`єкта владних повноважень (МОЗ України) про зобов`язання МОЗ України провести конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця.
Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України або ГПК України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом.
При цьому Кодекс законів про працю України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору.
Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.
У справі, яка переглядається, МОЗ України, бездіяльність якого оскаржується у справі, виступає як суб`єкт владних повноважень.
Зобов`язання МОЗ України провести конкурс на заміщення посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця передбачає необхідність реалізації цим Міністерством на основі законодавства публічно-владної функції з управління цим навчальним закладом.
У вказаному спорі не можна вважати, що між сторонами виникли трудові правовідносини, оскільки відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Важливими ознаками трудових правовідносин є підстави їх виникнення, змінення чи припинення. Цьому сприяють певні юридичні факти. До основних підстав виникнення трудових правовідносин належать: укладення трудового договору, адміністративно-правовий акт, факт обрання на відповідну посаду, факт  погодження з відповідними особами,  допуск працівника до роботи.
Тобто, трудові правовідносини - це врегульовані нормами трудового права суспільні відносини, що виникають у результаті укладення трудового договору (власне трудові), і зміст якого полягає у сукупності суб`єктивних прав і обов`язків з виконання працівником за винагороду роботи за певною професією, спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, та зі створення належних умов для її виконання й оплати праці роботодавцем, а також відносини з приводу навчання й перекваліфікації за місцем праці та відносини, пов`язані з наглядом і контролем за додержанням трудового законодавства, вирішенням трудових спорів та працевлаштуванням громадян.
З обставин справи вбачається, що спір між сторонами виник саме через не проведення МОЗ України у строк, визначений частиною третьою статті 42 Закону України «Про вищу освіту», конкурсу на заміщення посади ректора НМУ                                               ім. О. О. Богомольця, та як наслідок, не укладення трудового договору (контракту) між сторонами.
Отже, МОЗ України конкурс на заміщення посади не провело та не виносило адміністративно-правового акта щодо призначення позивача на посаду ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, як переможця конкурсу, як підставу виникнення трудових правовідносин.
Справа підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, оскільки наявний спір між фізичною особою, яка претендує на зайняття посади ректора НМУ ім. О. О. Богомольця, та органом державної влади - МОЗ України, до компетенції якого належить прийняття рішення про таке призначення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України). 
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 414 ЦПК України судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу адвоката Цвєткової Катерини Володимирівни в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 червня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 25 січня 2021 року скасувати. 
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства охорони здоров`я України, Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії закрити.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.
Роз`яснити ОСОБА_1 про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ними відповідної постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | І. М. Фаловська
Судді: | В. М. Ігнатенко     С. Ю. Мартєв     В. В. Сердюк      В. А. Стрільчук